206 

 hvilket medfører, at selve den sandsynlige Feil for p bliver: 



Q_ \/ 2m(n—m) _ _ _Q_ 1/ Im \ / m 



11 n Yn \n J\ n 



(6) 



Betragtes en Indtræden af Feil, som ere mindre end Feilen, 

 der svarer til h, som en Indtræden af Begivenheden A, saa vil 

 en Anvendelse af denne Sætning umiddelbart give Ligningen: 



R = P V ~tn (n — m) 

 « (f(f) n 



idet Forholdet mellem Feilen paa H og Feilen paa p er bestemt 



ved Factoren — -. 

 <P(f) 



Anvendelsen af (4) forudsætter stedse , med Undtagelse af 

 det specielle Tilfælde, hvor man har m = \n og H=h, at 

 Feilloven cpff) er fuldstændigt bekjendt. Man maa saaledes ikke 

 blot have givet Formen for (f(f), men tillige den i samme ind- 

 trædende Constante, thi det er indlvsende, at en hvilkensomhelst 

 Feillov maa henføre de forskjellige Feil til en eller anden af 

 den givne Iagttagelsesmaade afhængig Størrelse, der ogsaa maa 

 indtræde i (3) og (4). Denne Constant kan vel tænkes udtrykt 

 paa mange Maader , men simplest og naturligst vil den dog 

 fremstilles ved Værdien af en charakteristisk Feil, og i det Føl- 

 gende ville vi derfor stedse antage den at være de givne Iagt- 

 tagelsers sandsynlige Feil , som vi betegne med r. Da nu r i 

 de hyppigst forekommende Tilfælde ikke forud kan være given, 

 vil man i Almindelighed have 2 Ubekjendte fl og r, til hvis 

 Bestemmelse der fordres mindst 2 Ligninger, svarende til 2 for- 

 skjellige Delinger af lagttagelsesrækken. Men det er aabenbart, 

 at de søgte Størrelsers Nøjagtighed uafbrudt voxer med Antallet 

 af de anvendte Ligninger , og det almindelige Problem , der 

 bliver at behandle, maa saaledes angaae Bestemmelsen af II og r 



ved et hvilketsomhelst Antal Delinger af Rækken. 



fii i)i 



Ombvtter man i (4) Værdien — for p med \-u, saa vil 



n L n 





