

229 



terpolation overflødig , da Methoden forudsætter n at være et 

 stort Tal, hvilket atter nodvendigviis medfører, at Differentsen 

 mellem lo og to paa hinanden følgende Iagttagelser maa synke 

 ned til en umærkelig Størrelse, og det især paa saadanne Steder 

 af Rækken, hvor der fomuftigviis kan være Tale om at dele 

 den. Derimod bliver Forholdet et ganske andet, naar Iagttagel- 

 serne ikke cnkeltviis ere givne , men kun foreligge gruppeviis 

 ordnede, saaledes at det alene er bekjendt, hvor mange af dem, 

 der indespærres mellem forskjellige givne Værdier af h. I dette 

 Tilfælde, som forøvrigt netop er det, hvor Methodens Fortrin 

 gjore sig gjældende paa den meest iøjnefaldende Maade, vil en 

 vilkaarlig Deling, der bringer Snittet til at gjennemskjære en 

 forelagt Gruppe , være forbundet med store Vanskeligheder. 

 Først ved en vidtløftig og moisommelig Interpolation vil det blive 

 muligt at bestemme den til Snittet svarende Værdie af h, og selv 

 naar en saadan Interpolation er udfort bliver Nøjagtigheden for 

 alle udledede Resultater dog stedse usikker, da Feilene, der hid- 

 røre fra Interpolationen, maae bidrage til Forøgelsen af de Feil, 

 der udelukkende skylde Methoden deres Oprindelse. Det ene 

 liigtige vil upaatvivleligt være , at man i det omhandlede Til- 

 fælde udelukkende holder sig til' de umiddelbart givne Delinger 

 af Rakken, idet man blandt disse fortrinsviis udsoner saadanne, 

 der saa nær som muligt falde sammen med de ovenfor beteg- 

 nede gunstigste Stillinger af Snittene. Indskrænker man sig til 

 Benyttelsen af 2 Snit alene, vil man saaledes ikke længere turde 

 sætte /, = — / a = — r, men maa mere almindeligt antage: 



/i = — c i r ; / 2 = + c ^, 

 hvor c, og c 2 vel ere forskjellige, men i Regelen dog kun lidet 

 afvigende fra Eenheden. Man faaer da ogsaa til Bestemmelsen 

 af H og r de to fuldstændige Ligninger: 



v\ = cf(c l r)\h 1 — H+e t r] 

 9i v \ + 9i v i = y' c 2 r ) y l i — H— c,,r^ 



