— 5U — 



nier äro afbrutna i långa Häckar *). På benen ocli sidorna 

 vid färggränsen äro spetsarne på de nya rödaktiga håren hvit- 

 aktiga. Fläckarne dock lika tydliga som förut, äfven på den 

 hvita buken. Öronens utsida är numera askegrå , kanten 

 mörk. — Hörntänderna äro hvassa och temligen långa, men 

 framtänderna blott synliga under huden. 



Ehuru han nu är en half gång större än fostermodren, 

 trifvas de icke långa stunder utan hvarandras sällskap; hon 

 slickar honom likasom förr, så högt hon räcker, och han leker 

 vildt, så att hon stundom måste bita honom ifrån sig. Då 

 jag förer honom i koppel och kattan går med, tränger han 

 sig tätt till hennes sida och vill ovilkorligen följa henne. När 

 hon är länge ute skriker han hårdt och skärande — ett ljud, 

 som på afstånd hördt, liknar Ormvråkens (F. buteo). 



För mig är han fullkomligt trygg, så att jag handterar 

 honom huru som heldst, utan att han någonsin blir ond. Han 

 tycker mycket om då man stryker honom på ryggen, och 

 gifver ofta sitt välbehag tillkänna medelst att spinna, likt 

 katten, men långt hårdare, samt viftar oafbrulet med svansen. 



Han äter glupskt. Rått kött får han aldrig, icke ens 

 då kattan kommer hem med små råttor eller sorkar (Arvic. 

 arvalis), som hon någon gång burit lefvande till dörren af 

 det rum de gemensamt bebo. Heldst af allt äter han kokt 

 fisk, som han föredrager framför annat kött. Såsom tjenligt 

 surrogat för sådant får han mycket ärter, som han också äter 

 rätt gcrna. All mat måste vara fint sönderdelad, emedan han 

 icke tuggar, utan endast slukar den i sig. 



När han blir ond, t. ex. då han får se en främmande 

 hund, blåser han ut öfverläppen, så att munnen framtill blir 

 bred och alldeles tvär, samt morrar hårdt; kommer hunden 

 mycket nära, så gapar han h väsande emot honom. 



Nov. 14. Kattan öfvergaf honom alldeles, sedan hon 

 fostrat honom öfver i månader. Ett par veckor derefler kom 



*) Teckningen p8 ryggen Hr Bnnu i Januari alldeles tiks 



