De betydliga förändringar, som isynnerhet thermometern mot 

 solen undergick, härledde sig derifrån, att solen stundom visade 

 sig och stundom försvann. 



Molnen, som förut varit cumuli, öfvergingo under totala 

 förmörkelsen till strato-cirri, och vinden, som i början var stark 

 och vestlig, minskades i samma mån, som förmörkelsen tilltog, 

 så att det blef nästan lugnt under den totala. Molnen under 

 solen fingo en gul färg, som liknade gula färgen i solspectrum, 

 men var något mattare. Azuren fick en egen högblå färg. På 

 de få ställen, som voro fria från moln, visade sig stjernor med 

 klart sken. Så syntes emellan molnen en stjerna, som tillhörde 

 stora björnen, och en annan till höger om solen; huruvida den 

 sednare var Venus eller Pollux, kunde icke afgöras, då hon vi- 

 sade sig ensam på en ganska liten "fläck, som var omsluten af 

 tjocka moln. Andra personer hade sett flera stjernor på andra 

 ställen af himmelen. Efter totala förmörkelsens slut visade sig 

 en stor solgård.» 



