-_ 209 — 



len af solen efter den totala förmörkelsens slut skulle fram- 

 bryta, en i eldrödt ljus starkt lysande punkt, som mer och 

 mer utvecklade sig och höjde sig slutligen till formen af en 

 från månranden utskjutande upptill spetsig och krökt tand med 

 skarpt begränsade kanter, hvars höjd öfver månranden, när den 

 var störst, uppmättes till omkring 2 minuter, derigenom att den 

 fördes emellan två af de i tuben befintliga horizoniela håren. 

 Till färgen var den ljusröd och fullkomligt lika de 1842 i 

 Wien observerade flammorna, men till sin form och storlek helt 

 olik dessa, som till sin bredd voro mer än dubbelt större, med 

 ojemna och inskurna sidor, och upptill hade nästan samma bredd, 

 som nedtill, samt ej slutade i en spets, såsom denna. Dess 

 bredd vid basen uppskattades till ungefär 30 sekunder. 



3'58'19" uppkom nedanför A (i omvändande tub) flere i 

 samma eldröda ljus lysande punkter, af hvilka den i B små- 

 ningom utvecklade sig och antog samma form och utseende, 

 som den i A, men blef, när den var fullbildad, vid basen blott 

 hälften så bred, som den förra och uppnådde endast en höjd af 

 en minut. Den hade samma färg, som den förre och liknade, 

 liksom denne, en spetsig, upptill krökt tand. Ofvanför A (i 

 omvändande tub) uppkom äfven, likasom ncdanföre, lysande 

 punkter, och 3'58'25" höjde sig i punkten C en tand, som nyss 

 före den totala förmörkelsens slut hade uppnått alldeles samma 

 form, utseende och storlek, som den i B. 



