— zn — 



På den vestra månbrädden visade sig tvenne ännu märk- 

 värdigare ljusutsprång, som under det återstående af den totala 

 förmörkelsen nästan uteslutande upptogo min uppmärksamhet. 

 De uppväckte hos mig föreställningen om ett brinnande gasfor- 

 migt ämne. Färgen var oändligt klar ljust rosenröd. Det min- 

 dre, d, af dessa utsprång lemnade straxt månbrädden och sväf- 

 vade fri, lik ett meniskformigt moln, i den intensivare delen af 

 coronan, kontinuerligt aflägsnande sig från månens undanskri- 

 dande brädd, medan det andra utsprånget, e, som icke upp- 

 hörde att vara i kontakt med månbrädden, genom dennes rö- 

 relse oafbrutet framsköt och slutligen uppnådde en längd af 

 omkring %', som på detta afstånd motsvarar hela 8470 mil 

 eller öfver 7 gånger jordklotets diameter. Detta sistnämnda 

 utsprång var krökt och betydligt lutande mot det förra, likasom 

 om de ursprungligen utgjort ett enda, som genom någon kraft 

 (t. ex. en vind i solatmosferen) blifvit lutadt och deladt i tvenne. 



Utom den anförda skenbara rörelsen, som tydligen här- 

 rörde af månens egen rörelse, och som på det mest afgörande 

 sätt bevisar, att dessa utsprång tillhörde solen, hvilket jag äf- 

 ven är öfvertygad om, att coronan gjorde, utom denna skenbara 

 rörelse, säger jag, kunde jag icke hvarken i utsprången eller i 

 coronans strålar märka den minsta förändring, oaktadt derpå 

 riktad uppmärksamhet. 



Slutligen visade sig åter utefter månbrädden, omkring det 

 ställe, der solens återseende väntades, ett rosenrödl lager, med 

 hvilket det större utsprånget tydligt sammanhängde, och hvaraf 

 det likasom utgjorde en del. Omkring 5 sekunder sednare 

 eller vid 



3*59 m 8',2 medeltid 

 gjorde den första framilande solstrålen ett ögonblickligt slut på 

 det underbara skådespelet. 



Icke heller nu förmärktes Bailys svarta streck. Månkan- 

 tens förlängning utom solskifvan, som strävt före totala förmör- 

 kelsens inträde syntes, varseblef jag ej efter dess slul. Luften 



