— 245 — 



sig till en fägata, der de om aftonen plägade gå hem, men vid 

 ljusets återkomst åter spridt sig. — Rapphönslnindar tycktes 

 ej utvisa någon förändring, ej heller en Katta med en manad 

 gamla ungar. 



Hönsen hade på flera ställen, kort före mörkret, begifvit 

 sig in i hönshusen och satt sig på sina pinnar, hvarvid en och 

 annan tagit fel och nedfallit [såsom ofta plägar ske om aft- 

 narne]. Vid ljusets återkomst hade tupparna hörts gala, och 

 samtliga hönsen småningom åter gått ut. På tvänne andra 

 ställen hade de samlat sig tillhopa nära hönshuset, utan att 

 gå in, och åter skingrat sig då solen kommit fram. På det 

 ena af dessa ställen galde tuppen två gånger under sjelfva 

 mörkret, på det andra hördes alls ej något galande. 



Två Kalkoner satte sig, då solen var betydligt förmörkad, 

 på sina vanliga sofställen. Under mörkret kördes de ned och 

 mat sattes för dem, men de rörde den ej, ulan återgingo till 

 sofstället. En stund sedan solen åter framträdt gingo de der- 

 ifrån, men åto ej heller då. De hade dock redan förut på 

 dagen blifvit matade. En kalkonhöna följde några ankungar, 

 som före mörkrets början lade sig ned i gräset. Då ljuset 

 upphörde såg hon sig förundrad omkring, med utsträckt hals, 

 men lade sig snart ned; kort efter ljusets återkomst reste de 

 sig alla och började snart åter äta. 



Tre äldre Gäss, med några ungar, två månader gamla, 

 betade på ett ställe nära hemmet. Då solen var till en be- 

 tydlig del skymd, började den ena gåshonan, som var omkring 

 18 år gammal, se uppåt och rundt omkring sig, plockade åter 

 pä marken, såg ånyo omkring sig o. s. v. några gånger till 

 dess förmörkelsen blef total. Då började hon starkt kackla, 

 sprang direkte i vattnet, dit hela flocken följde, och alla sim- 

 nade med full fart hemåt, ehuru de hade haft ungefär J kor- 

 tare väg till lands. De anlände hem just vid ljusets åter- 

 komst, du de genast helt lugnt begåfvo sig land vägen, direkte 

 tillbaka till botesstället. 



