— 249 — 



Två Läderlappar [månne Nattskärror?] hade blifvit sedda 

 flygande i mörkret, nära ett vattenfall invid ett berg. Då 

 ljuset återkom sades de hafva synts oroliga, flugit hit och dit, 

 stött mot träden och snart försvunnit. 



Kråkorna flögo under skrik, hit och dit, men hunno ej 

 samla sig i flockar, såsom de pläga göra om aftnarna. — Sparf- 

 var och tättingar sökte, såsom vanligt om aftnarna, skydd 

 invid trädstammarna och upphörde att qvittra, men började åter 

 dermed då det blifvit ljust. Svalorna flögo vid mörkrets bör- 

 jan oroligt hit och dit. — Vildänder uppflögo ur ån och styrde 

 kosan mot skogen. — De flesta foglarna tycktes rigta sin flygt 

 mot sydvest. 



Följande iakttagelser, som äro gjorda utom området för 

 den totala förmörkelsen, men som icke derföre ega mindre in- 

 tresse, anföras här såsom en egen afdelning, för att underlätta 

 jemforelsen med de föregående. 



Aptekaren Landin i Motala hade anmärkt, att då för- 

 mörkelsen nått halfva solskifvan, visade sig en mängd små- 

 foglar i hans trädgård högst oroliga. »De flögo ofta tätt om- 

 kring mitt hufvud, såsom ämnade de sätta sig och söka skydd». 

 »Min åttaåriga gosse tog en vanlig sparf, som slog fast i an- 

 sigtet på honom» — »och då gossen öppnade handen för att 

 släppa fogeln, låg den ännu qvar några minuter.» — Då ljuset 

 åter blifvit något starkare flög fogeln. — Uti en löfsal, der 

 några barn lekte, hade foglarna slagit ned på marken och låtit 

 taga sig. *) — En Stiggalt fortfor att äta under hela tiden, och 

 en Hund tycktes ej gifva akt på mörkret. 



Kapten I. 1. Hagströmer iakttog på Viby-Värsta, 3 mil 

 S.V. om Örebro, under det molnen vid förmörkelsen började 

 skingra sig, att när denna var störst flög en flock af Columba 



besynnerliga förhållande anföres här, då det blifvit till Aka- 

 n inberättadt, men tyckes dock icke hafva kunnat omedelbart 

 af förmörkelsen. C. S. \',,> 



