— 296 — 



af de speciela fenomen som jag ämnar beskrifva. Beredd på 

 ett imponerande skådespel, bemödade jag mig att icke göras 

 overksam hvarken genom förtjusning eller beundran, likväl kom 

 jag uti en aldrig erfaren sinnesförfattning; jag kände mig lik- 

 som utom verklighetens gräns, i osäker väntan på hvad som 

 skulle hända. Den silfverhvita spetsring, som omgaf månens 

 mörka skifva, gjorde på mig ett sorgligt intryck. De färger, 

 som spelade i rymden, hade jag der aldrig förut bemärkt. Min 

 uppfattning öfverensstämmer i öfrigt med föregående beskiifning. 

 Jag öfvergår nu till detaljerna af det hela. 



Låt AB (Tab. X, iig. 3) föreställa solljusets form några se- 

 kunder, innan det slocknade; så såg jag denna ljusstrimma tydligen 

 brista sönder i två delar C och D, innan allt solljus försvann. 

 Båda fingo i bristandets ögonblick afrundade spetsar. Dessa 

 delar voro ej lika stora; mig föreföll den öfre C vara mindre 

 än den nedre D. För mina ögon sönderföllo icke dessa ljus- 

 strimmor i smärre delar. Längden af C var kanske 2 å 3 

 minuter; D något större, och den mörka pelare, som åtskiljde 

 dem, var mindre än C. Dessa ljusstrimmors frånskilda till- 

 varo var kort. Jag kan ej uppgifva tiden, men tror att den 

 icke upptog mera än några få sekunder. Jag tror, att de ej 

 försvuntio liktidigt; den öfre måtte hafva slocknat först. Att 

 solens sista strimma icke sammandrog sig till en enda punkt 

 och under sådan form försvann, utan brast sönder i tvenne ljus- 

 strimmor, hvilka slocknade i olika tidsmomenter, föreställer jag 

 mig hänvisa på ojemnheter i, månbrädden. Om blott en enda 

 tidssekund hade förflutit emellan det tidsmoment, då solljuset 

 delade sig och tills det helt och hållet försvann, så visar räk- 

 ningen, att pelarens höjd öfver invid liggande platå måste vara 

 cirka 3000 fot. — Om ögat icke skiljer tvenne objekter med 

 mindre synvinkel än 40", så visar räkningen, att den upp- 

 höjning i munkanten, som delade ljusstrimman minst varit J 

 mil i längd, för att kunna märkas. 



Då äfven den nedre af dessa ljusstrimmor slocknade, var 

 det så skumt, att jag ej kunde se livad jag skrifvit. Jag häda 



