mint tudományszakra is kihat, mert a gyűjtési kedvet fokozza s 

 általa újabb és újabb művelőket szerez a tudománynak. 



Ha mi magyar gyűjtök egyiiuíssal érintkezésbe lépni akartunk, 

 úgy eddig csak a külföld e nemű folyóiratai útján érhettük el 

 czélunkat; csak azokból tudhattuk meg, hogy ki mit gyűjt Magyar- 

 országban. Ez pedig kissé szégyenletes állapot volt ! 



E bevezető sorok után áttérek tulajdonképeni tárgyamra. 



A budapesti tudomány-egyetem egyik, néhány év előtti rectora, 

 székét az érdeklő körök legnagyobb figyelmét és osztatlan tetszését 

 megragadó beszéddel foglalta el. Foglalkozott pedig e beszéd ama 

 mai nap is actuális kérdéssel : vajon mi az oka annak, hogy az 

 egyetemi fiatalság nagy része a tudománynyal komolyan nem 

 foglalkozik, és idejét nemcsak hogy nem haszonnal, hanem erkölcsi 

 hanyatlásra vezető utakon fecsérli el. E sajnálatos tény kedvező 

 megváltoztatásának elérésére számos jó tanácscsal is szolgált a 

 beszéd, amelyek között első helyen állt az, hogy az ifjúság mily 

 módon használja fel üres idejét. 



Az ifjúság üres idejének haszonnal való mikénti felhasználá- 

 sára ajánlott eszközök közül azonban hiányzott egy, mely szerintem 

 mérhetlenül hozzájárulna a panaszlott baj leküzdéséhez ; ezen 

 eszköz pedig a természeti tárgyak gyűjtésével való foglalkozás. 



Különös, de épen nem megfejthetlen talány gyanánt áll 

 előttünk az a tény, hogy bár nemzetünk a természeti tudományok 

 iránt nagy előszeretettel és rokonszenvvel viseltetik, mindannak 

 daczára a természeti tárgyak gyűjtésével csak igen kevesen foglal- 

 koznak. Tény, hogy a Nemzeti Múzeum egyes osztályai közül a 

 természetrajzi osztály van a legsűrűbben látogatva. 



A gyűjtök, még a nem tudományosan képzettek is, hathatósan 

 közreműködnek az illető tudományszak kiműveléséhez. Ezen állí- 

 tásom igazsága megdöntheti énül áll különösen a természetrajzra 

 nézve, mely főleg a pontos megfigyeléseken, helyes észleleteken és az 

 ezekből levont következtetéseken alapszik. Ha a tudományok mai 

 magas állásánál minden egyes tudományszak egy-egy emberéletet 

 követel, úgy bátran állíthatom, hogy a természetrajzhoz egy ember- 

 élet kevés, s hogy azt mint tudományt csakis számosak czéltudatos 

 közreműködése viheti előre. A gyűjtő pedig közreműködő s így 

 annak segélyét a tudomány nem nélkülözheti. 



Nem állhat szándékomban, e lapok olvasójának töviröl-hegyire 

 előszámlálni mindazon előnyöket, melyek a természetrajzi tárgyak- 

 nak okosan aTlíalmazott gyűjtésével együtt járnak, de összegeznem 



