114 



de egyiknek müve sem eredeti. C o n r a d J ó z s e f, soproni főorvos- 

 nak idevágó értekezése (Bemerkungen über die Entomologie über- 

 haupt: Ungarisches Magazin II. 1782. 5 — 16. 1.) csak a Linné- és 

 Fabritius-féie rendszerek egybevetésére szorítkozott, míg Scopoli 

 János Antal selmeczb anyai akadémiai tanár (Annus historico- 

 naturalis. V. 1772.) és Turzer Károly oszlányi földbirtokos 

 (Beitrng znr Entomologie von Ungarn: Neues ungarisches Magazin 

 II. 1792) csupán egyes magyarországi rovarokról tesznek említést, 

 szintúgy mint Pillér Mátyás és Mitterpacher Lajos egye- 

 temi tanárok „Iter per Poseganam" (1783) czímü útleírásukban. 



Az első eredeti, önálló tanulmányokon alapuló rendszeres 

 művet Grossinger adta. Hogy azt latinul írta meg, az jelentő- 

 ségéből mitsem von le ; hiszen a tudományok terén hazánkban 

 akkorában dívott a latin uryelv, s e művében a magyarországi 

 viszonyokat külföldön akarta ismertetni, de a hazában való haszná- 

 latra is alkalmassá tette azáltal, hogy Miskolczi elnevezéseinek 

 tekintetbe vételével és sok esetben kiegészítésével és helyreigazí- 

 tásával a magyar nomenclaturát igyekezett megállapítani. 



S e szempontból felettébb érdekes, előadását közelebbről 

 szemügyre vennünk. Tárgyalásában azt a rendet követi itt is mint 

 minden kötetben, hogy a nagyobbakról a kisebbekre, a nevezete- 

 sebbekről a jelentéktelenebbekre s a hasznosak és kártékonyakról 

 a kevésbhé fontos állatokra tér át. 



Az entomologiai részt ma is igen megszívlelendő intéssel és 

 tanácscsal nyitja meg. „Nekem — úgymond ■ — az egyszerű tudáson 

 kívül semmi hasznomra nincs a rovarok ismerete, talpalatnyi földem 

 sem lévén; ti kerttulajdonosok, szőlősgazdák, erdőbirtokosok azon- 

 ban legyetek rovarászok, hogy méhészeitek, erdőőreitek, vinczellérei- 

 tek és kertészeitek tőletek tanulhassanak ; mert a természet iskolá- 

 jában örökön kell tanulni". 



A bevezetésben az entomologia fogalmát, a rovarok fejlődé- 

 sét, beosztását fejtegeti és beszámol forrásairól, felsorolván a hazai 

 és külföldi szakírókat, kik közül leginkább Linnét követi. 



Az első fejezetben a rovarokról általában ír, megjegyezvén, 

 hogy a magyar ember azokat közönségesen csúszómászó állatoknak 

 nevezi és háromfélét különböztet meg : bogarakat, férgeket és 

 legyeket. 



Ezek után áttér a hasznos és kártékony állatokra. Ezek közül 

 első sorban a méh s a selyembogár, selyemféreg vagy selyemfonó 

 leírását, történetét és tenyésztés módját adja. Majd a légyről, pók- 



