20 KÜLÖNFÉLÉK. 



zöld levelekével, a melyen a rovarok élnek, és hogy fán találkoz- 

 ván, egymást is falevélnek nézik, s egyik a másikat felfalja, habár 

 különben csak növényből táplálkoznak. A rablószöcskék (Mantidák). 

 mint pl. a nálunk is közönséges könyörgő sáska (Mantis religiosa) 

 ugyanazon szokásnak hódolnak, ámde ezek kizárólagosan húsból 

 élnek. A festőanyagra nézve az említett tudósok az áttetsző zöld 

 rovart először is spektroscopikus úton, úgy napfény mint Drum- 

 mond-fény mellett vizsgálták meg s oly spectrumot nyertek, mely 

 a chlorophyll oldathoz igen hasonlított, de azzal nem volt azonos. 

 Minthogy azonban a chlorophyll igen változó, a rovarban talált 

 festőanyagot zöld levelekével vetették össze, és azt több esetben, 

 pl. a repkény levelével tökéletesen összevágónak találták. E tekin- 

 tetben tehát kétely már fel nem merülhet. Más franczia vegyész 

 a közönséges piros bobodácsot (Pyrrhocoris apterus) tanulmá- 

 nyozta, a mely kora tavaszkor a fák, kivált a hársfák tövét oly- 

 kor tömegesen ellepi. Két liternyi ily rovart hígított légben meg- 

 szárított szénkénegbe tett, a mely belőlök minden zsiradékot 

 és festőanyagot magába szívott. Ez oly spectrumot adott, a mely 

 a sárgarépa piros festőanyagához (Carotin) vegyészi tekintetben is 

 igen hasonlított A zsiradéknak elkülönítése után pedig oly piros 

 festőanyag állt elő, a mely kénsavas gázban kékeszöld színűvé vált, 

 míg a Carotin szép indigókék lett. A poloskaíestéknek t-Dngeri 

 nyulak és egerek ereibe való befecskendezésnél physiologiailag ép 

 oly indifferenesnek mutatkozott, mint a Carotin, vagyis a vizsgálat 

 kiderítette a két anyagnak azonosságát vagy közeli rokonságát. 

 Érdekesek az utak és módok, melyeket újabban alkalmaznak arra 

 nézve, hogy az elemi vegybontási hosszadalmas processus elkerülé- 

 .'=!ével, miként lehet két vegyi anyagnak hasonlatosságát megállapítani. 



A külföid elismerése érte Nécsey htván festőművészt és lep- 

 kész társunkat, a mennyiben felkéretett, hogy a jS,'<insen által 

 gyűjtött arctikus állatok ábráit készítse el. Indokul erre az „Aquila" 

 mellékleteiként megjelent művészies ábrák szolgáltak, a melyek a 

 külföldi szakkörök figyelmét megragadták. 



Hypnotizáit szitakötök. Ch. Barrois, a lillei facultás 

 hírneves tanára, 1875-ben szeptember havában óriási mennyiségű 

 (kbl. 60.000) szitakötőt figyelt meg, melyek valamennyien egy kelet- 

 ről nyugat felé haladó országút telegraphdrótján üllek. Valamennyi 

 egy állást foglalt el, mely eléggé nevezetes. Testük a drót tenge- 

 lyében, fejük nyugat felé fordult, aldomenjük pedig a dróttal mint- 

 egy 25''-nyi szöget alkotott. Barrois véleménye szerint nézték a 

 napot, mely mintegy hipnotizálta őket. Ezt következteti tökéletes 

 mozdulatlanságuk, valamint egyforma elhelyezésük s testtartásuk 

 után. Ha ezen első pillanatra hihetetlennek látszó gondolatot végig 

 gondoljuk, minden esetre be kell vallanunk, hogy épenséggel nem 

 lehetetlen, hogy a napban fénylő telegraphdrót mintegy kábulttá tette 

 a rovarokat s bizonvos vonzó erővel bírt reájuk nézve. Ismételjük, 

 ez nem lehetetlen. Erre mutat már az is, hogy az egyes Diplaxok 

 (D. sanguinea) mintegy 10 cm. távolságban ültek Cíjymastól, azaz 

 épen olyan távolságban, hogy testeikkel a fénylő drótot el nem 



