Jiibloiímvszky József. ;?1 



mert a \ crtctű kártételeit nem lehet ám úgy könnyedén mintegy 

 máról holnapra elfelejteni és még kevésbbé felejtheti el olyan 

 ember, mint az almabor termelő, a kit e rovar ugyancsak érzé- 

 kenyen sújthat. S így, ha az 1810 előtt Bretagneban vagy Nor- 

 mandiában s 1787 előtt Angliában már előfordult volna, az azután 

 nem nient volna olyan nagy újdonság számba, hogy e rovarral egy- 

 szerre nem egyes szakemberek, hanem egész társulatok kezdenek fog- 

 lalkozni, sőt a legjobb irtószerre háromszor egymásután még díjat 

 is tűzzenek ki, mint a hogyan azt épen Normandiában a Caeni 

 kir. gazdasági és kereskedelmi társaság {Société Royale d' Agri- 

 citlture et de Commerce a Caen) 1826-től 1830-ig tette! Nyomós 

 és mindenesetre igen fontos körülmény az, hogy a vértéin épen 

 az almabor készítéséhez használt gyümölcsöt termő fákon vették 

 észre, íehát olyan iákon, melyek nagyon is az emberek szeme előtt 

 voltak ! 



Arra az el nem felejtgetésre csak egy példát hozok fel és 

 pedig a francziaországi szőlőiloncza (Tortrix pilleriaiia) esetét. Ez 

 a rovar határozottan időszakosan jelenik meg ; egyik-másik nagyobb 

 kártétele után beletelik néha 7 — 8, de olykor 25 — 30 esztendő is, 

 míg újból tömegesen mutatkozik. Bezzeg ezt a franczia szőlőter- 

 melő nem felejti el annyira, hog}' évek múlva azt „új" csapásnak 

 ártsa ; mert az igazi kártevőt — a milyen a szőlőiloncza vagy a 

 vértetű — nem lehet egyhamar elfelejteni. 



Azután az a Sailsbury-féle mondás, hogy régen volt ismere- 

 tes, véleményem szerint csak annyit ér, mint a mindennapi üres 

 beszéd, hogy „az öregek is tudták a:^." Ne feledjük el, hogy 

 mikor a 60-as és 70-es években, Európát a filloxera-vész meglepte 

 akkor is az „öreg emberek" azt mondták, hogy nem új dolog, 

 régen is meg volt már, sőt még a szentírás Mózes könyveiben 

 megjelölték a helyet, mely a filloxerára vonatkozott; nem hagytak 

 békét Strabonak, a görög írónak sem, hanem vele is bizonyították, 

 hogy az a rovar, melyet ő K. sz. e. az utolsó században ismerte- 

 tett, semmi más, mint a most „új" tílloxera ! És mivé lett mind, 

 ez a „szilárd" bizonyíték ? Igazi, helyükön megálló bizonyítékok két- 

 ségbevonhatatlanul megerősítették, hogy a filloxera nemcsak ame- 

 rikai fajzat, hanem, hogy ott már a X\'I. század óta pusztítja az odt 

 telepített európai szőlőfajtákat. 



A vértetű európai eredete mellett azzal érvelni, hogy itt volt 

 az régen, de hogy kártékonysága időközben annyira alább szállt, 

 hogy az aiatt kiveszett volna e rovar emlékezete is, nagyon 

 gyenge dolog és ha bármely kevésbbé fontos rovarnál helyén is volna 



