III. 



Seihvalen. 



eihvalen — Balaenoptera borealis — er den mind- 

 ste av de bardehvaler som er gjenstand for 

 almindelig fangst. Den har faat sit navn av de 

 norske hvalfangere paa Finmarken som kaldte 

 den seihval, fordi den støtte under land om 

 sommeren samtidig med de store seistimer paa 

 '-^^ kysten av Finmarken. 

 Det er en hval paa 40 — 48 fots længde og den kan under- 

 tiden opnaa en længde av 55 fot eller noget mere. I en fangst- 

 opgave fra Syd-Georgia for sæsongen 1919 — 1920 foreligger 

 maalinger av de i sæsongens løp fangede seihval, ialt 17 dyr, 

 Gjennemsnitslængden for disse er 55 fot. Det mindste eksemplar 

 var en han paa 50 fot, det største var en hun paa 65 fot. Desuten 

 var der en hun paa 63 fot. Den har en vakker og vel proportionert 

 legemsbygning, idet længden er omtrent 51/2 gange høiden, og 

 hodets længde er ikke fuldt fjerdedelen av kroppens. Skjønt dens 

 farve er noget variabel er den dog som regel oventil blaasort, 

 mens undersiden er hvit undtagen for den bakerste tredjedels 

 vedkommende. Grænsen mellem den mørke overdel og den lyse 

 underdel er bølgeformet, mens den f. eks. hos finhvalen er næsten 

 helt ret. Rygfinnen er forholdsvis stor og den er stillet forholdsvis 

 længere fremme end paa finhvalen og blaahvalen, som den for- 

 øvrig mest ligner. Bardene er sorte med hvite trevler. 



Seihvalen er en typisk planktonhval og dens utbredelse er 

 derfor mer end nogen anden hvalarts begrænset til de plankton- 

 førende havstrømme. Den optræder derfor ogsaa mindre regel- 

 mæssig end de andre hvalarter, idet den enkelte aar, naar for- 



