DEN GAMLE HVALFANGST 



87 



AuuTikansk Inallaugi'!', 



Forholdene er her betydelig vanskeligere for hvalfangerne 

 end i det europæiske ishav. Fangsten gaar høist til den 74de 

 breddegrad og blir en slags kystfangst i likhet med den første 

 fangst paa Spitsbergen. Faren for at skrues ind av isen er langt 

 større, og returen gjennem det trange Behringsstræde er meget 

 besværlig, særlig naar der har dannet sig nyis, saa der hyppig 

 sker forlis. 



Fangstfartøierne er oftest seilskibe med en sterkere eller 

 svakere hjælpemaskine, og de har fra San Francisco en lang og 

 besværlig utreise, idet der bare til Behringsstrædet er 2 860 sjømil. 

 Der seiles ofte til mundingen av Mackenzie og videre til Cap 

 Bathurst, ja endog helt til kysten av Banks land. Man faar da 

 en tur paa ca. 4 000 sjømil. 



Hvalfangerne gaar fra San Francisco direkte til de Aleutiske 

 Øer og rækker omkring midten av mai saa langt som til Anadyr- 

 golfen paa den asiatiske side. Man krydser nu en tid om i 

 Behringshavet indtil man omkring midten av juni kan trænge 

 ind i Nordishavet. Som regel trænger man først frem langs den 

 sibiriske kyst, da isforholdene her er gunstigere, men efter 6 å 7 

 ukers forløp naaes gjerne Point Barrow. 



En station som fangstfartøierne altid anløper er Point Hope 



