FINMARKEN 113 



faa et godt resultat av skytningen, blev Foyn meget hidsig og 

 ønsket det vilde brænde op altsammen.» 



Ved siden av arbeidet med granatharpunen arbeidet han 

 naturligvis ogsaa paa at gjøre sit øvrige fangstutstyr saa effek- 

 tivt som mulig. 



I 1866 var der hvaltomt i Varangerfjorden, og Foyn gik over 

 til Murmankysten for at fortsætte sine fangstforsøk der. Efter 

 et uheld med en kanonsprængning, vendte han hjem uten fangst. 



Granatkanon, riflet. — Brukt av Svend Foyn i 1866. 



I 1867 fik han i Varangerfjorden én hval, og først i 1868 lykkedes 

 det ham at løse spørsmaalet paa en nogenlunde tilfredsstillende 

 maate. Dette aar bragte ham nemlig en fangst av 30 blaahval, 

 og man kan derfor regne dette aar som det i hvilket den moderne 

 hvalfangst tar sin begyndelse. 



Den norske stat hadde i sin tid opsat en præmie for den som 

 kunde opfinde et pulver til en eksploderende harpun. Foyns ven, 

 sogneprest Esmark til Ramnæs, opfandt et saadant antændings- 

 pulver. Ifølge førnævnte Klæboe's beretning lot Esmark Foyn 

 laa vite den hemmelige pulversammensætning, og saa konstruerte 

 Foyn endelig den nye granatharpun. Ved arbeide og møie hadde 

 han nu skridt for skridt nærmet sig maalet for sine bestræbelser, 

 og nu skulde de da endelig krones med avgjort held. 



Foyn beskrev selv den nye indretning saaledes : 



8 — Risting: Av hvalfangstens historie. 



