132 DEN MODERNE HVALFANGST 



fangstbaat «Tanahorn». Alb. Grøn var selv driftsbestyrer for 

 dette selskap i en aarrække. «Tanahorn» forliste imidlertid 1891 

 paa vei til fangstfeltet og alle mand blev væk. 



Videre startedes et hvalfangerselskap fra Arendal, idet 0, B. 

 Sørensen som helt fra 1881 hadde arbeidet med at komme i 

 orden til fangst, nu optok fangsten med hvalbaaten «Neptun» 

 og stationsplads i Baadsfjord. Kapt. Foden fra Nøtterø blev 

 fangstbestyrer. 



For at gi en forestilling om nogen av de vanskeligheter den 

 tids hvalfangere hadde for at komme igang med bedriften, kan 

 jeg ikke andet end anføre en kontrakt fra 1881 mellem Svend 

 Foyn og skibsreder 0. B. Sørensen: 



«Kontrakt oprettet mellem skibsreder 0. B. Sørensen, Bratte- 

 klev pr. Arendal og sSvend Foyn, Nøtterø. 



Jeg, Svend Foyn, giver herved hr. Sørensen tilladelse til for 

 én fangstbaad at benytte mine patenterede fangstredskaber for 

 dermed at drive hvalfangst paa eller omkring Norgeskysten mod 

 patentgebyr af 10 — ti procent af forhandlingsregningernes netto- 

 udbytte, fragt iberegnes ikke, af alt det fiskede produkt hvert 

 aar i fem (5) aar (netto udbyttet det vil sige hvad som ved salg 

 erholdes af varerne naar 2 '^ commission, foustagerne er fradraget 

 salgsbeløbet.) 



Til sikkerhed for rigtig opfyldelse af ovennævnte forbeholder 

 Foyn sig ret, som ved alle regnskaber, at se forhandlingsregnin- 

 gerne, og de nævnte 10 pct. erlægges kontant, for hvilke nævnte 

 fangstfartøi «Dannebrog» stilles som sikkerhed, at denne kontrakt 

 i enhver henseende opfyldes. — 



Sørensen forpligter sig til ikke at drive hvalfangst i Var- 

 angerfjorden eller i 3 — tre mils nærhed, samt ikke benytte de 

 folk som i 3 — tre sidste aar har været i Foyns tjeneste. 



Ramdal pr. Tønsberg den 18de febr. 1881.» 



Brevet, som jeg har citert efter Sørensen: «Hvalfangsten, 

 dens historie og mænd», er betegnende og trænger ingen kom- 

 mentar i nogen retning. 



Sørensen fik ingen hval, da han i 1882 forsøkte sig. «Dan- 

 nebrog» var uskikket, hvad Foyn forresten hadde sagt ham. Saa 

 begyndte da Sørensen paany som ovenfor fortalt i 1884. 



Likesom denne sidste blev den vestligste av de hittil anlagte 



