134 DEN MODERNE HVALFANGST 



stimene tilhavs og ved sin jagt gi dem en forandret retning. Man 

 gav hvalfangerne skylden for de mislykkede loddefiskerier i 1882 

 og 1883. 



Hvalfangerne hadde, mente man, ved sin jagt i april maaned 

 12 — 15 mil tilhavs jaget lodden østover, saa den først støtte under 

 land paa den murmanske kyst. Denne jagt maatte derfor for 

 fremtiden stoppes, og der krævedes nu en fuldstændig fredning 

 av al hval indtil Iste juni. 



Saalænge fangsten var en udelukkende eller ialfald aldeles 

 hovedsagelig blaahvalfangst, vilde dette, som tidligere bemerket, 

 endda kunne været et for hvalfangerne nogenlunde akceptabelt 

 forslag. Men med den forandrede karakter, som fangsten nu 

 hadde faat, da man likesaa ivrig efterstræbte hvalarter som langt 

 tidligere paa aaret optræder i havet ved Finmarken, vilde ved- 

 tagelsen av en saadan lov ha været til stort avbræk for hval- 

 fangsten. 



Hvalfangerne mente da ogsaa paa sin side, at det var viden- 

 skabelig bevist, at hvalfangsten intet hadde med loddefisket at 

 gjøre. De fremkom da ogsaa med en uttalelse i anledning av 

 ordningen av dette forhold. 



Denne uttalelse gaar i retning av at ethvert fangstforbud 

 bør ophæves. Man mente at hvalloven hadde været skadelig for 

 landet. Subsidiært uttalte hvalfangerne sig for en almindelig 

 fredning av finhval — «med international overenskomst» — til 

 ]ste mai. Man uttalte at den gjældende fredningslov allerede hadde 

 paaført selskapene betydelige tap. 



Hvalfredningsspørsmaalet hadde imidlertid nu faat en ny 

 side, idet der var oprettet et par russiske fangststationer paa 

 Murmankysten. Disse stationers fangstbaater søkte, eller kunde 

 ialfald søke hvalen utenfor territorialgrænsen paa det samme 

 fangstfelt som vore egne hvalfangere. Blev det nu forbudt vore 

 egne fangstmænd at skyte hval før Iste juni, vilde dette kun 

 føre til at feltet blev fredet til fordel for russerne, hvem man 

 selvsagt ikke kunde hindre i utøvelsen av deres bedrift. 



Det var væsentlig dette hensyn som bevæget Finmarkens 

 amtsting og amtmand til kun at anbefale, at den ældre hvallov 

 fremdeles blev gjort gjældende. 



Der var i sakens anledning atter skedd henvendelse til viden- 

 skapen. Prof . Sårs betonet, at der var enighet om hans standpunkt 



