218 



DEN MODERNE HVALFANGST 



i London og fik uten vanskelighet den ansøkte fangsttilladelse. 

 Dog maatte man som norske hvalfangere finde sig i at selskapenes 

 skibe blev behandlet som utenlandske fartøier, saaledes at man 

 maatte klarere hvalbaatene ind og ut gjennem toldstationen for 

 hver gang de kom ind med hval. 



Ved Shetland foregaar der aarlig store sildefiskerier, og da 



man just ved denne tid hjemme 

 hos os var oppe i sidste akt av 

 den store hvalstrid, skulde man 

 ventet at ogsaa de shetlandske 

 fiskere vilde reist den mest ener- 

 giske motstand mot at hvalfan- 

 gerne fik øve sin bedrift ved deres 

 kyster. Dette var imidlertid ikke 

 tilfældet, idet de shetlandske fi- 

 skere fra begyndelsen av stillet sig 

 velvillige likeoverfor hvalfangsten. 

 Hvalfangstbestyrer A. Bernt- 

 sen skrev saaledes 6te november 

 1902 : «Netop hjemkommen fra 

 Shetlandsøerne har jeg hat anled- 

 ning til at høre sildefiskernes me- 

 ning om hvalen. De anser hvalen 

 som et skadedyr og ønsker hval- 

 fangerne velkommen.» 

 Der blev nu bygget de nødvendige stationsbygninger, og i 

 april 1903 begyndte «Shetlands hvalfangerselskap», disponent Chr. 

 Nielsen & Co., Larvik, sin fangst ved Shetland, og i begyndelsen 

 av juni kom hvalfangerselskapet «Norrøna» av Sandefjord, dis- 

 ponent P. Bogen, efter. Begge selskaper hadde slaat sig ned i 

 Ronas Voe paa vestsiden av øerne, og de drev fangsten med én 

 hvalbaat hver. Stationene blev fra først av kun utstyrt med spæk- 

 kokerier, idet man tråk de avflænsede skrotter tilsjøs for at 

 undgaa urenslighet ved avfaldet, som ellers kunde virke generende 

 for den fastboende befolkning. 



Man fandt som man hadde ventet et meget godt fangstfelt, 

 og utbyttet blev det første aar for «Norrøna» 56 finhval, 5 knøl- 

 hval og 3 seihval, og for «Shetlands hvalfangerselskap» 61 finhval 

 og 2 seihval. Blaahval fangedes altsaa ikke. Den har et mer 



Chr. Castberg, jr. 



