124 

 (Anm. 14.) 



de Levninger, der dengang forelaa, kun vare ret ubetydelige ; og Agorophiiis 

 horer uomtvistelig til Tandhvalernes Raekke, som en nser Slasgtning af Sqi'a- 

 lodon. Den Egenskab, der stiller Agorophius til Odontoceti i Modsaetning 

 til Mystacoceti, er, at Overkjasbebenet bagest skyder sig pladeformet ud over 

 Pandebenets Pre. supraorbitalis, ikke standser foran den eller skyder sig ind- 

 under den eller nojes med tillige at overdaekke den med en smal Rand 

 Forrest. Efter den store Overensstemmelse, der ellers findes mellem Hoved- 

 skallerne af Agorophius og Patriocetus, skulde man vente, at de to Slaegter 

 ogsaa i denne Henseende lignede hinanden; men efter Abel's Fremstilling 

 er Patriocetus heri som Bardehvalerne. Efter de fotografiske Biileder, der 

 ledsage Abel's Af handling, er det neppe muligt at se, om bans Tydning af 

 Forholdene er rigtig eller ej ; dertil er Hovedskallen for meget forvitret og 

 uklar. Noget er der dog i bans Beskrivelse af Grsendsen mellem Overkjsebe- 

 ben og Pandeben, der vist maa vaere urigtigt eller dog maa vsekke Tvivl : 

 Han siger om Overkjaebebenet, at det, inderst og bagest, ikke strsekker sig 

 nasr saa langt tilbage som Mellemkjaebebenets Pre. nasalis, som derimod paa 

 saedvanlig Maade, som hos andre Hvaler, strsekker sig op, langt bagud, langs 

 Ydersiden af Naesebenet og laengere. Men der er ellers ingen Hvaler, hver- 

 ken af Arehceoceti, Mystaeoceti eller Odontoceti, hos hvem Overkjasbebenet 

 inderst og bagest ikke naar lige saa langt tilbage som Mellemkjaebebenet eller 

 endnu Isengere, skydende sig op over Pandebenet ; det er en Arv fra For- 

 faedrene blandt Rovdyr eller endnu fjernere Forfasdre. Abel siger vel (I.e., 

 p. 162), at Patriocetus i denne Henseende ligner Rhaehionectes, en af de 

 nulevende Bardehvaler; men dette er en Fejltagelse; paa det ene af de Bii- 

 leder af Hovedskallen af Rhaehioneetes, der skyldes Andrews (1914, 1. c, 

 pi. XXV), sees netop tydelig, at en lang Udvaext fra Overkjaebebenet straekker 

 sig langs Mellemkjaebebenets Yderside til dets bageste Ende, og Andrews 

 beskriver det saaledes (p. 261); paa det andet af Andrews' Biileder sees 

 Udvaexten ikke ; den er ojensynlig afbraekket, ligeledes paa de Biileder, der 

 skyldes Van Beneden (Bull. Acad. Roy. des sciences, des lettres et des 

 beaux arts de Belgique, 2. ser., tome XLllI, Nr. ?, Febr. 1877, pi.) og True 

 (1904, I.e., pi. 47, fig. 1), og som forestille den samme Hovedskal (True's 

 Billed er det, hvortil Abel henviser). En lignende Skade maa sikkert Ho- 

 vedskallen af Patriocetus have lidt; og kan denne Udveext vasre afbrsekket 

 uden at efterlade sig iojnefaldende Spor, maatte det samme kunne gjelde en 

 tynd pladeformet Udvaext, der har deekket Pandebenets Pre. supraorbitalis. 

 Hvor let noget saadant kan ske, viser Typen for Agorophius (afbildet af 

 Leidy, under Navnet Sqvalodon pygmceus, Journ. Acad. Nat. Sc. Philadel- 

 phia, 2. ser., vol. VII, 1869, pi. XXIX, og af True, Smithson. Inst. publ. Nr. 

 1694, 1907, pi); paa Hovedskallens hojre Side ere store Dele af Overkjaebe- 

 benets pladeformede Udvaexter over Pandebenets Pre. supraorbitalis afbraek- 

 kede, uden at have efterladt sig iojnefaldende Spor paa Pandebenet. 



Ogsaa i Abel's Fremstilling af Tandsaettet hos Patriocetus er der for- 

 skjelligt, der er tvivlsomt. Han opgiver, at Tandsaettet er det for Placentalia 

 typiske, 11 Taender i hver Kjaebe; men hvorledes han er kommen til denne 

 Overbevisning, er ikke at se. Den paagjeldende bedste Hovedskal mangier 



