116 



ten är dä ovig, låg — snarare elt språng Öfver 

 vattnet nicd biträde af de Ijflade vingarne. Ej 

 eller kan någon lifligare rörelse märkas när könen 

 närma sig h varandra till parning. Jagade, fly tia 

 sia äfven dessa arter till elt ^anska kort afslånd 

 på närmaste tjenliga plals, och när de häftigare 

 förföljas, höja de sig endast några tunim öfver 

 jordytan, men nedsänka sig hastigt och tvert li- 

 kasom fallande. — Ett vida större airtal Ephy- 

 drin-arler, de flesta Notipliihe Eatj.. och Psilopce 

 Faix. , lefva djupt ned i gräset nära lill den fuk- 

 tiga marken; och man kan icke observera att de 

 begagna vingarne till egenllig flygt. Äfven der de 

 såsom åtskilliga HjdreUioi , på hafsstränder och i 

 fuktiga gräsvallar till hundradetal uppfångas med 

 insekt-håfven, ser nian dem icke vara i rörelse 

 för alt fly undan, då deiemot en mängd andra 

 dipter-arler svärma kring samlaren, uppjagade af 

 hans rörelser. Derföre lärer kiuijipl någon af dessa 

 i gräset lefvande arter, hafva blifvil fångad un- 

 der flygt eller i parning. Instängda i glaskärl el- 

 ler på ett fönster, röra de sii; långsamt och lyfta 

 aldrig vingarne så framt de icke jagas, men ätven 

 då endast för att skyndsammare springa undan. 



Denna Ephydrinernas oviga och låga flygt 

 beror sannolikt till ej obetydlig del af vingfjällets 

 frånvaro eller ofullkomliga utbildninsf. Men det 

 synes, som den skiljaktiga förmågan att flyga hos 

 särskilta grupper, derjemte berodde af en annan 

 olikhet i vingaines bildning. Hos en större del 

 af Ephydrina3 är vingens inre brädd vid basen, 

 från vingens fäste till nära framom fjerde och 

 femte längdnervernas gemensamma rot, försedd 

 med en flik, lill substansen öfverensstämmande 

 med den öfriga vinghinnan, men genom en in- 

 skärning afsöndrad från den främre hinnkanten 



