93 501 



kommel Iruin; i (Jul liulu uru disse Sniiuifiske brunlig broiueagtige mud nogen (iluns piui sine 

 Steder; Ilaleu er, fornemmelig hos de yngre, næsten farveløs eller i det mindste lysere. 



Af Slægten Fterycombus Fries og dens hidtil eneste Art, Ft. hrama — forst 

 beskreven af B. Fr. Fries i 1 837 i «Vet. Akad. Handl.«, senere af Lilljeborg 1 8(5 i i 

 el allerede anfort akademisk Lejlighedsskrift — er der, efter Hr. Colletts Opgivelse, 

 hidtil kommet tilstede 10 Exemplarer, de fleste i Finmarken, 1 udenfor Bergen. Den 

 er erkjendt for at være en »arktisk Dybvandsart« , og det angives, at den er »enten 

 fanget paa betydelige Dybder eller funden opkastet paa Stranden«, med Undtagelse af det 

 bergenske Exemplar, der blev fanget paa 100 Favne, og et andet, der blev fanget i et i 

 ■1 Fods Dybde under Havfladen stillet Laxegarn. Længden af de iagttagne Exemplarer 

 har varieret fra 350—465 AJm. 



Museet besidder flere Former af pelagiske Smaafiske, der minde stærkt om Slægten 

 Brama, uden dog at kunne henføres til denne. Et saadant Exemplar, 22 Mm. langt ifor- 

 uden Halefinnen), som Hygom fandt i en Albacora-Mave paa 8° N. Br. og 24° V. L. 

 sammen med en Del virkelig Bi'ama-\nge\, er utvivlsomt en Unge af Fteri/combus-S\iE <:ien, 

 ja muligvis, saa vidt jeg skjønner, af selve Ft. brama, uden at det paa nogen Maade er 

 min Mening at erklære dette for en afgjort Sag. (Jfr. Tab. IV, flg. 4.) Jeg har ikke hos 

 denne lille Fisk fundet noget, som synes mig en bestemt Hindring for denne Henførelse, 

 og der er i og for sig intet urimeligt i at antage, at en Dybvandsfisk kunde være udbredt 

 fra den arktiske Zone til ind i den tropiske; thi i de dybe Vandlag, nær ved Bunden, ere 

 Temperaturforholdene arktiske selv under Ækvator; eller i, al den som Unge beboede 

 højere og derfor varmere Vandlag end senere. Paa den anden Side er det jo ogsaa muligt 

 (for ikke at sige: højst rimeligt), al der gives flere Fterycombus- Kviev , og del er derfor 

 maaske lige saa sandsynligt, at denne Unge fra Albacora'ens Mave tilhører en anden Art 

 end den, der hidtil har været en af den norske Dybhavsfaunas mest karakteristiske Former. 



Exemplarel er ret vel vedligeholdt, dog ere Hale- og Brystflnnerne stærkt medtagne 

 af Fordøjelsen. Legemets Højde (11 .Mm.) er netop det halve af Totallængden, Tykkelsen 

 over Gjællelaaget 5^'-> Mm. eller en Fjerdedel deraf. Hovedets Længde (10 iMm.) kun lidet 

 mindre end Legemets Højde; Øjets Tværmaal 4'/2 Mm. eller næsten del halve af Hovedets 

 Længde. Det vil heraf skjonnes, at saa vel Hovedel som Øjet ere forholdsvis over- 

 maade store, og der vil sandsynligvis mellem det her beskrevne og del udvoxne ligge et 

 Mellemstadium, hvor Bagkroppen er voxet mere ud og Legemsformen i det hele mere 

 langstrakt end den er nu og atter senere hos den udvoxne Fterycombus. Hovedets Profil 

 sænker sig fra Nakken af først med en skraa, men temmelig ret Linie, derefter næsten lodret 

 ned mod Mundspalten ; Panden er bred, noget hul, den øvre Orbitalrand takkel. Paa Grund 

 at Øjets Størrelse støder Øjehulens Rand umiddelbart op til Hovedels Profil, og »Snuden« 

 er overmaade kort; Overkjævebenets Endepunkt falder under Pupillens Bagrand. Hjørnet af 

 del afrundede Forgjællelaag og de tilstødende Dele af dels Ilande ere fml takkede ligesom 



