538 130 



dog ikke godt antage, at disse Udviklinger skulde gjentage sig flere Gange i Dyrets Liv. 

 Men under alle Omstændigheder tilhøre de beskrevne Udviklingstrin nærstaaende Arter, 

 hvis Udviklingsforhold det vilde have sin Interesse at forfølge, saa fremt Materialet forelaa 

 i tilstrækkelig Mængde, og jeg har derfor anset det for rigtigt her at sammenstille de 

 Momenter, der have foreligget mig, hvor ufuldstændige og lidet samstemmende de end 

 monne være. 



Caranx fallax og vistnok mange andre Arter have som yngre mørke Tværbaand 

 ned over Legemets Ryg og Sider, men de forsvinde forholdsvis tidligt. C. speciosus har 

 dem endnu, som smalle Striber, som temmelig stor; men ogsaa der forsvinde de til sidst. 

 Forgjællelaagets Torne, hvis Tilstedeværelse hos meget unge Carangider er fremhævet af 

 Gill, forsvinde ligeledes mere eller mindre tidligt. Jeg finder dem, som ovenfor omtalt, 

 hos Camw«- Yngel fra tropiske og subtropiske Have, af 12—25 Mm. s Længde. Denne 

 Caranæ-Yngei er indsamlet i temmelig stor Mængde paa vore Søfarendes Rejser og synes 

 at føre et halvt pelagisk Liv som anden Makrel-Yngel; paa Grund af de existerende Arters 

 Mængde (Museet har alene 31 af Caranx, Trachurus, Gallkhthys, Decapterics og Megalaspis) 

 er det ikke muligt at bestemme denne Yngel til Art, uden i de faa Tilfælde, hvor Over- 

 gangsstadierne, der føre op til mere udviklede Alderstrin, tillige ere tilstede; at bestemme 

 de halvt eller helt udvoxne Former, overhovedet at udrede Arterne af denne Gruppe, har 

 jo allerede sine store Vanskeligheder. Medens jeg derfor, som det vil fremgaa af det fore- 

 gaaende, vel har kunnet forfølge Trachurus Linncei og Cuvieri^ en Decapterus-Arl, Caranx 

 armatus maaske og flere af de vestindiske Caranx- Arier, der have foreligget mig i aldeles 

 fuldstændige Aldersrækker, tilbage til de alleryngste, til »Carangichthy s n-Sladiet og til de 

 endnu yngre, hvor Carangide-lvaraktererne endnu ikke ere komne frem, har jeg med 

 Hensyn til mangen anden Caranx-Yngd baade fra østlige og vestlige Have maattet 

 ladet det bero ved den generiske Bestemmelse; thi det detaljerede Kjendskab til alle 

 Gruppens Arter i alle Aldere, som vilde være nødvendigt til at føre Sagen videre, er 

 uopnaaeligt. For at tillægge Cam?^- Gruppen i sin Helhed, og særligt Ungerne, en 

 mere eller mindre pelagoid Levemaade kunde yderligere tale den overordentlig store Ud- 

 bredning, som tillægges adskillige Arter, L E\. C. fallax, C. crumenophthalmus og andre. 

 Jeg har ovenfor vist, at »C. trachurus« er en kollektiv Art, men at en af de Arter, hvori 

 den maa opløses (Ti: Cuvieri), dog har en stor Udbrcdning. Jeg har heller ikke kunnet 

 skjelne Exemplarer af C. hippos (L.) Gill fra Nord- og Sydamerikas Ostkyst fra Exemplarer 

 fra Central-Amerikas Vestkyst (Puntarenas) eller drage nogen Skillelinie mellem C. fallax 

 fra Penang eller Manilla og den vestindisk-brasilianske Form. At udvoxne Exemplarer af 

 de 3 eller -4 bekjendte GalHchthgs- Arier synes at være forholdsvis sjældnere end deres 

 (temmelig forskjelligt udseende) Unger, kunde forklares ved, at det er Fiske, som tilhore 

 dybere Vandlag, ere mindre littorale end de ægte Camn.r-Arter; det er ogsaa dem, hos 

 hvilke Forandringerne med Alderen ere forholdsvis størst. 



De Former, hvorom her er Talen, bleve af Gu vier henførte til ikke mindre end 

 fire Slægter; af disse ere Galliclithys og Blepharis i Grunden slet ikke (kun habituelt) for- 

 skjellige; de to andre, Scyris og Hynnis, ere unægtelig mere forskjellige, saa vel ind- 

 byrdes som fra hine to. Men det vil vise sig, at alle tre kun repræsentere tre Udviklingstrin 



