572 161 



ere Willoiigliby's, Soba's og Linnce's Afbildninger ligeledes udførte efter unge 

 Exeniplarcr af P. paru. For saa vidt de tilsvarende Former af P. aureus Iiave været 

 kjendle, cre do dog sikkert stedse blevne identificerede med den sorte, hvidbæltedc, unge 

 P. ])aru eller P. arcuatus (Lin.) — et Navn , som det derfor ikke vil være aldeles heldigt 

 at gjenoptage. Bleeker's »Chætodon arcuatus, var. b., spinæ dorsl 9, squamæ singulæ 

 macula ovali nigricante« o. s. v. er saaledes vistnok netop den yngre Form af hans 

 nCkætodon aureus«; dvar. a., spinæ dorsi 10, squamæ singulæ striis 2 verticalibus, anteriore 

 nigricante rectiuscula, posteriore subsemilunari margaritacea vel lutea» o. s. v. derimod den 

 yngre Form af Pomacanthus paru Bl. 



Udviklingen af Holacanthus ciliaris (L.) foregaar efter en aldeles lignende Regel. 

 Legemsformen bliver, som hos mange Fiske, efterhaanden noget mere langstrakt; dog er 

 Forskjellen i denne Henseende ikke betydelig. Spidserne af Ryg- og Gatfinnen naa hos 

 vort yngste Exemplar netop i Linie med Haleflnnens Straalespidser, hos udvoxne som bc- 

 kjendl langt ud over disse. Den sekundære Skælklædning (af mindre Skæl ved Grunden af 

 de storrc) er mere udviklet hos de større end hos de yngre Fiske, hvor der kun netop er 

 Spor af den. Større Exemplarer have 8—9 Takker paa Forgjællelaagets opstigende Rand 

 ovenover den store Hjørnepig og 4 smaa foran denne, paa det nævnte Bens vandrette 

 Rand ; desuden er der to paa Interoperoulum og 5 paa hvert Suhorbitale. Hos de 

 yngste mangle de sidst nævnte, der er kun én Torn paa Interoperculum og 1 foran den 

 store Forgjællelaagspig, langs Forgjællelaagets lodrette Rand derimod en Række af talrige 

 Smaatorne. Men endnu mere paafaldende er Forskjellen i Farvetegning: de yngste Exem- 

 plarer have fem buede Tværlinier af lys (blaalig) Farve løbende fra Ryg til Bug, med Kon- 

 vexiteten fortil: en, begyndende som uparret paa Issen, delende sig derefter A-formigt 

 paa Panden og løbende foran Øjet ned til Gjællespaltens forreste Ende, hvorfra den dels 

 afgiver en vandret Gren til Forgjællelaagets nedre Rand og Interoperculum, dels fortsætter 

 sig bredere ned over Brystet; en fra Issen bag Øjet til Hjørnet af Forgjællelaaget og der- 

 fra ned mod Bugfinnerne, næsten sammenflydende med foregaaende; de tre øvrige paa Krop 

 og Hale. Hertil kommer endnu en lys (blaalig) Kant langs Ryg- og Gatflnnens øvre Rand 

 og Bagrand (hvilke sidste saaledes danne en sjette Buelinie) samt en Plet ned over Gjælle- 

 laagets Bagrand og Brystfinnens Rod, en smal lys Ring omkring Øjet og nogle Smaapletter 

 paa Issen mellem første og anden Buelinie. Rummet mellem de to forreste lyse Linier 

 er optaget af et morkt Baand, som holder sig endnu nogen Tid, efter al selve de lyse 

 Linier ere forsvundne. Det tredje Baand er endnu synligt hos Individer paa 4^4— 4V2", 

 det andet endnu hos Exemplarer paa 4'Vi", det forreste forsvinder forst hos Individer 

 paa over 5-/3". Museets næst mindste Exemplar, som har alle hine 5 lyse Buehnier, 

 stemmer saa aldeles med Castelnau's Afbildning af hans H. formosus (Bahia) og med 

 hans Beskrivelse af Farven, at der ikke kan være Tvivl om, at denne Art er opstillet 



