103 



fandtes et kammer af omhyggelig sammenlagte stene, 5 m. langt 

 og 2,5 m. bredt med noget indbøiede sider undtagen paa den 

 sydlige ende, hvor det var noget tilspidset. Indvendig havde 

 det ialfald oventil været klædt med træ. Udenfor kammeret 

 fandtes ved begge længdesider en mængde MinJcsøm, og inde i 

 det langs midten ligeledes MinJcsøm, i det sydøstre hjørne, lænet 

 op til muren, en spydspids af jern, omtr. 50 cm. lang, hvis fal 

 er prydet med belæg af sølv og 8 broncestifter, ved den østre 

 side et tveegget sverd af jern, næsten opløst af rust, og paa 

 samme side et sæt spillehriMer af glas, omtrent pæreformede, 8 

 helt bevarede af ensartet sort glas og levninger af endel andre 

 af blaat og gult mosaikglas, ved det nordøstre hjørne rester af 

 en hjedel af jern og i det nordvestre en lysegul pulveragtig sub- 

 stans, maaske opløst ben (T. 535 — 540). Udenfor det nordø- 

 stre hjørne og sammenhængende dermed var en mur som en 

 udadvendende bue (Aarsb. 1869 s. 14 ff.). I den anden haug, 

 der laa lidt nordenfor, var ogsaa levninger af et gravkammer, 

 muret af sten, hvis sider var retlinjede. Oventil var der langs 

 kanten rester af træ, maaske levninger afdækplanker. Ved den 

 nordre ende fandtes en opreist 50 cm. høi helle, hvilende paa 

 en stor bred sten. Ved den vestre side havde ligget et tveegget 

 sverd, der var ganske optæret af rust og en mængde MinJcsøm, 

 hvoraf ogsaa enkelte fandtes udenfor kammeret (T. 541, jf. Aarsb. 

 1869 s. 17 f). Begge disse fund ere fray. j., og da trekanterne og 

 sandsynligst ogsaa langhaugene ere fra samme tid, er der rimelighed 

 for, at ialfald det meste af denne gravplads har tilhørt denne peri- 

 ode. Paa Vaattabakken eller den tveraas, der gaar ud mod syd fra 

 Eggehvammen til elven, havde der ifølge Schøning ogsaa ligget 

 flere gravhauger. Paa den høieste gamle elvemel havde der saa- 

 ledes ligget 2 store runde røser, som allerede i 1774 vare bort- 

 førte, og en liden rund og længere inde paa bakken en over- 

 maade stor stenrøs, omtr. 100 skridt i omkreds, hvoraf kun 

 bundstene vare levnede, fordi de vare saa store, at man ei havde 

 kunnet flytte dem Nedenfor den omtalte mel havde der ogsaa 

 ligget en stenrøs, og i nærheden saaes levninger af en firkantet 

 plads omsat med reiste stene, hvoraf Schøning antog, at d^ 



