. v. B. WITTROCK. ICONOTHECA BOTANICA BERGIANA II. XIX 



Marcello Malpighi^), 1627 — 1694), växtanatomiens grundläggare (jämte 

 NeJieviiali Grcnv; se nedan under Storbritannien och Irland); framstående 

 morfolog ocli växtfysiolog; banbrytande forskare på motsvarande områden 

 äfven inom zoologien och medicinen. 



Tyskland. 



Albertus Magnus-), tafl. 5, (1193 — 1280); polyhistor: teolog, filosof 

 och naturforskare i vidsträckt omfattning; utomordentligt produktiv författare; 

 medeltidens så godt som ende naturforskare af någon betydenhet. 



Otto Brunfels, tafl. 6, (1488— 1534), Hieronymus Bock eller Tragus, 

 tafl. 7, (1498— 1554) och Leonhard Fuchs, tafl. 8, (i 501— 1566), hedrade 

 med benämningen »patres botanices germanici», såsom de där inledt forskningen 

 på den enda rätta vägen, nämligen noggrann undersökning och trogen afbild- 

 ning af naturföremålen sjäifva ''). Ända dittills — under halfannat årtusende 

 — hade man stannat vid att blindt förlita sig på samt att mer eller mindre 

 spetsfundigt kommentera de gamle, i främsta rummet Dioskorides^). 



Äugustus Quirinus Rivinus, tafl. 19, (1652 — 1723), växtafbildare (på 

 egen bekostnad) i stor skala; systematiker, »corollista» Linne, den förste som lät 

 den gamla indelningen i träd, buskar och örter fullständigt bortfalla *). 



') "Marcelli Malpigliii Aiiatomes Plantarum Idea" (lö79) 1686; med 39 foliotaflor, inne- 

 hållande sällsynt klara och instruktiva niorfologiska bilder (se exempelvis taflorna 1 — 5 i afhand- 

 lingen om frönas groning, "De seminum vegetatione") ; de histologiska däremot mindre prisvärda; 

 den samtida forskaren N. Greia's vida bättre. 



') "Alberti Magni ex ordine Prsedicatorum de vegetabilibus libri VII, historise naturalis pars 

 XVIII. Editionen criticam ab Ernesto Meyero coeptam absolvit Carolus Jessen. Berolini 1867. 8:o. 

 En utförlig redogörelse för innehållet af arbetets 5 första böcker är lämnad af E. Meyer uti hans 

 "Geschichte der Botanik" Bd. IV, sid. 40 — 77. 



') De mest naturtrogna bilderna — vackra heIsids-x\'lografier — lämnas af Fiulis uti foli- 

 anten "De historia stirpium commentarii insignes" 1542. I inledningen till detta arbete gifves 

 första uppslaget till den botanisk-morfologiska nomenklaturen. Hos Bock "De stirpium maxime 

 earum quse in Germania nostra nascuntur, usitatis nomenclaturis propriisque differentiis, neque 

 non temperaturis ac facultatibus, Commentariorum libri tres etc. Argentinee 1552" kan man skönja 

 en, låt vara svag, ansats till sammanförande af växterna uti naturliga grupper. Brunfels ("Her- 

 barum vivse eicones ad naturse imitationem summa cum diligentia et arteficio effigiatte" 1530. 

 Fol.) betecknade i de flesta fall växterna med tvä ord — exempel: Lappa major, L. minor, Tilia mas, T. 

 foemina, Nymphoea alba, Nenuphar luteum — mycket ofta dock blott med ett, såsom före honom 

 varit vanligt — ex: Allium, Crocus, Amygdalus, Prunus, Pyrus — någon gäng med tre eller fyra 

 — ex.: Sempervivum minus album, Salyrium 10 et bifolium. Ungefär på samma sätt gjorde Bock 

 och Fuchs (samt längre fram Caspar BanMnus). Men i mån som antalet af de kända växtformerna 

 ökades, ökades också ordantalet i benämningarna — till 4, .5, 6 eller ännu flera. Så fortgick det 

 i 200 är, tills slutligen genom Linné den binära nomenklaturens princip vann allmänt erkännande. 



'') Bland araberna funnos under medeltiden ej få medicinska växtkännare, dock äfven dessa 

 väsentligen stödjande sig på Dioskorides. Den förnämste bland dem var den från Spanien bördige, 

 vidtbereste och mångkunnige läkaren Ibn-el-Bejtär (död 1248\ som i sina skrifter visar sig äga 

 kännedom om c:a 1400 växtarter. Till jämförelse må nämnas, att de af Plinius uti "Naturalis 

 Historia" anförda växterna kunna uppskattas till ej fullt 1000. 



^) A. Q. Rivinus. Introductio generalis in rem herbarium. Ed. III. Lipsias 1720. 12:o. — 

 Ordo plantarum, qute sunt flore irregujari monopetalo. Cum 126 tab. Lipsiae 1690. Fol. — 



