S5 



Side, og „ø" paa den anden. Den er noget lig svensk ,,u" i 

 full. Eks. Gruot, (Grød), allesteds undtagen i Melhus. 



0, det sædvanlige norske „ø", indbefatter flere Nuancer, men 

 disse skilles ikke nøie paa disse Kanter, derfor baade soøt 

 og søtt 



(B betegner det „aabne e", saa som man i Kristiania udtaler 

 „æ" i læse; tildels ogsaa som i lære. 



9, det slappe e i Endestavelser i norsk. Det anvendes 

 ogsaa i du, Betegnelse for den sædvanlige østnorske Udtale af 

 Diftongen „au". 



e, det sædvanlige, undertiden lidt aabent. 



i, det sædvanlige. 



i, d. v. s. i uden Prik, anvendes for „aabent i'', saaledes 

 som man ofte i Throndhjem hører „Kvist," „Fisk" udtalt, 

 naar det ikke bliver e. 



y er den sædvanlige Lyd; det aabne y betegnes ikke sær- 

 skilt, skjønt det er temmelig vel udpræget i Selbu. 



u, staar sædvanlig o noget nærmere end i dannet Talesprog, 

 især naar det er kort. 



0, det almindelige lukkede o; dog i Melhus i somme Ord 

 lidt nærmere å. 



il, som almindelig, men baade kort og langt, og derfor noget 

 forskjelligt udtalt. 



I Selbu Hovedsogn kan a, i, o og å udtales med Næselyd, 

 ligesom de franske Nasalvokaler ; dette betegnes ved "^ over Vo- 

 kalen : a, å, etc. 



Konsonanter: 7ig er en enkelt Lyd, den sædvanlige 

 Nasalkonsonant i tung; naar g skal udtales bagefter skrives ngg. 



gh, et meget blødt g, hvorved Munden ikke stænges, noget 

 lig skarrende r. 



ni, Ij, tj, dj, betegner de „palatale" Former af n, 1, t, d, som 

 dannes derved, at Tungeryggen berører den haarde Gane. hlj 

 bruges om et Ij, som lyder mere hvislendé, idet Stemmelyden 

 er borte; er almindeligt i Throndhjem, f. Ex. i Navnet Lille- 

 gaarden, udtalt Uhljgåårn^. 



kif den Lyd, som sædvanlig skrives kj uden noget der ligner 



