44 



i Sætningen, men liar udviklet sig til en Analogi, som er af 

 Betydning i Bøiningslæren. Paa den ene Side maa den skilles 

 fra den blotte Elision : det, at Vokalen i et Ords Udlyd 

 sløifes foran et andet Ord, der bcgynder med Vokal. Dette 

 er vidt udbredt i Landet, men har sjelden nogen Indvirkning 

 paa Folks Mening om Ordenes virkelige Form. Paa den 

 anden Side bør den ogsaa, i al Fald indtil mere Mate- 

 riale foreligger, lioldes lidt ud fra en Apokopering og Ak- 

 sentforandring, der griber endel svage Verber i upersonlig 

 Anvendelse, især saadanne, der l)etegner Lyd og Bevæ- 

 gelse. Den sidste er meget ahnindelig i Solør og i Selbu; 

 andetsteds fra har jeg ikke Materirde. Hvorledes den arter sig 

 i Selbu, kan sees at Exemplerne : søit. Inf., Præs. sørr, Præt. serr ; 

 Sjømf.Vrsds. SjOint, Vræt. Syømt; Præt. Partic. mangler i Selbu, som 

 det synes, altid. 



Den egentlige throndhjemske Apokope bestaar deri, at en 

 Vokal, som i oldnorsk staar ubetonet i Udlyden, bortfalder efter 

 lang Rodstavelse. Hvor den er fuldstændig gjennemført, danner 

 den saaledes den supplerende Modsætning til Ligedannelsen, og 

 især synes den paa sine Steder at li ave delt de svage Substan- 

 tiver og Verbernes Lifinitiv med denne. Hvor Regelen er fastest, 

 betegnes de Ord, som er saaledes fn-kortede, ved en egen Art 

 Aksent. I Stedet for det Tostavelsestonelag, som kan synes 

 nu at have forlidet Vokaler at udbrede sig ovei-, indtræder her 

 en Art Enstavelsestonelag, d. v. s det fjdder i nmsikalsk Hen- 

 seende omtrent sannnen med dette, men der findes inde i Ordet 

 en Standsning i Udaandningen, eller egentlig kun en Aftagen i 

 dens Styrke. Denne høres lettest, hvor Vokalen er lang, men 

 undgaar dog ogsaa da let det uvante Øre, saa at man synes, at 

 drtiv i Inf. lyder som driiv i Præs. Af de Egne, hvormed vi 

 her beskjæftiger os, er denne Art Betoning ved apokoperede 

 Ord kun almindelig i Støren og jMelhus; i Selbu kan man nok 

 ogsaa høre den, men man føler den ikke som noget Middel til 

 gt kjende en Ordform fra en anden. 



