• 58 



II. S v a g e V e r b e r. vVpokopering er, som foran frem- 

 stillet, mindre hyppig baacle i Infin. ogPræt. ; derfor ogsaa — je 

 oftere i Infin., især af dem, der bøies som elska. — de i Præt. er 

 noget hyppigere end i Selbu, især naar r og P gaar foran ; cl 

 beholdes ogsaa i Partic. : fooP, forcPde, fordrei, r d bliver da 

 oftest kakmninalt. 



Imper. Plur. paa — a kan brages, men maa ikke nødvendig 

 bruges ved Plur. Ex. taa, taaja. Præs. Partic. paa — an'' 

 og — miy 



C. H o 1 1 a a 1 e n. 

 Substantiverne. 



I Sing. lorsvinder i Aalen og Holtaalen Forskjellen paa 

 stærk og svag Bøining. Hvad man i Tydalen har som stærke 

 Endelser, bruges her ogsaa som svage i Sing. Hjælpevokalen 

 er 9. Dat. Plur har jeg noteret som — om eller som — dm, 

 hvilket kun afviger med Hensyn til Virksomhed af Læberne; 

 Indfødte tror snarere, det er ø som i søtt. Mouillering af g 

 og k bruges i de øvre Bygder ikke i Substantivbøiningen. 



I. Han kjøn. Svage Hankjønsord med lang Rodstavelse 

 saavelsom alle stærke faar kun — n eller — ^ dn i Nom. Sing. be- 

 stemt. Den under Tydalen omtalte Kvantitets- og Aksentomllytning 

 gjælder derfor her ogsaa svage Hankjønsord; af de stærke faar 

 man altsaa hvæ"æljn, må^ani, af svage grå'anj, sku'urn^, ligesom 

 søndenfjelds, ja endog (r5^'Æ'?2j, skjønt det i>rent Sprog udtales (357^jC?e 

 i ubestemt Form. Ligedannede svage Hankjønsord faar ?^j i 

 Nom. Sing. ; i Dat. Sing. synes der at forekomme baade stågå 

 som i Tydalen og stågdni [dm? øm?); Plur. helst stågå og Dat. 

 stågdm. 



II. Hunkjøn. I Aalen og Holtaalen har man ligesom i Ty- 

 dalen langt oftere a og aui i Plur. af Hunkjønsord end i Selbu; 

 ogsaa i Indset synes man at gjøre Overgangen fra Østerdal ens 

 — er i Plur. gjennem overveiende Anvendelse af — a. I Dat. Fem. 

 Sing. anvendes Endelsen — n ved de svage som ved de stærke 

 og de samme Forhold opstaar saaledes her, som i Nom. Sing. af 

 Hankjønsordene, f. Ex. „ti på'mi^-'. Flertal har — å, bestemt 



