gjentager der sig dog også med dem det samme som med alle 

 øvrige hidtil kjendte organer hos laverne, at de nemlig for en- 

 kelte arters vedkommende i den grad afviger fra typusen, at de 

 lader os ganske hjælpeløse og henviser os udelukkende til de 

 hjælpemidler til forvandtskabets erkjendelse, som de øvrige or- 

 ganer og habitus frembyder. Biatorina nivalis, B. pyracea, 

 Placodium fulgens og Amphiloma bracteatum må man 

 vistnok med Ny lander føre sammen med de tilsvarende Telo- 

 schistei, tiltrods for deres afvigende sporedannelse. Nylander 

 synes mig derfor indtil en vis grad at have fuldkommen ret i, 

 at en til de yderste konsekventser gående sporologisk begrun- 

 delse af slægteme kan føre til forvirring og vilkårlighed. Men 

 når man ikke benytter sig af altfor minutiøse og uvæsentlige 

 sporekarakterer, vil dog dette efter min tro mere høre til und- 

 tagelserne end til regelen, og det modbeviser ikke den store be- 

 tydning, som sporerne desuagtet har for forståelsen af lavernes 

 forvandtskab, men maner kun til forsigtighed i benyttelsen deraf. 



Men om man end vil indromme, at sporerne, hvad den 

 enkelte gruppe Teloschistei angår, er af en overordnet betyd- 

 ning for erkjendelsen af forvandtskabet, er man ingenlunde be- 

 rettiget til at slutte, at de spiller en lignende rolle hos de øvrige 

 laver. Imidlertid forekommer det mig, at dette dog øiensynlig 

 fmder sted inden flere suiter a f laverne, medens det må indrøm- 

 mes, at inden andre kan noget lignende vanskelig eller aldeles 

 ikke påvises. 



Hvad der maske mest taler mod gjennemgående at lade 

 sig hovedsagelig lede af sporerne ved grundlæggelsen af de større 

 forvandtskabsrækker, er, at Py r en oe ar pi da ikke vel kan danne 

 noget helt ligeover for Discocarpi, men i lighed med disse 

 må ikke alene søndres i forskjellige sporologiske grupper, men 

 disse grupper må sammenknyttes med de tilsvarende discocarpe. 

 Det er dog ikke bare konsekventsehensyn, men også enkelte åben- 

 bare tilknytningspunkter mellem de således sammenførte isospore 

 former inden disse den ydre frugtdannelses tvende hovedgrupper, 

 som tilskynder til at følge den vei, sporerne viser. Heller ikke 

 bør man overvurdere den kløft, som synes at åbne sig mellem 

 de pyrenocarpe og discocarpe laver. For det første kan man 

 ikke lade ude af betragtning, at den sandsynlig^ds mere oprinde- 

 lige pyrenocarpe dannelse, alene, hvad det ene af de tvende slags 

 befrugtningsorganer angår, hos de i det ydre høiere udviklede 

 former viger pladsen for den discocarpe dannelse, medens den 

 hos samtlige laver holder sig uforandret p}Tenocari:) , hvad det 



