Paa Nordenden af Øen Kaagen i Skjervø Præstegjeld 

 skjær sig i en Højde af lidt over 1000 Fod over Havfladen 

 en liden Dal eller Kløft ind i Istindernes mægtige Fjeldmasse. 

 Dalen, der har en næsten rundagtig Form med en Gjennem- 

 snitslinje af omtrent 4000 Fod, er ganske udfyldt af det saa- 

 kaldte Kvitnesvand, fra hvis Bredder Fjeldvæggene paa de 

 tre Kanter stige op i stejle Styrtninger. Ved Dalens Aab- 

 ning mod Nord er den stængt ved en Vold, der hæver sig 

 en 30 a 40 Fod over Kvitnesvandets Flade Det er det faste 

 Berg, der træder frem i denne Vold, — den samme hyperi- 

 tiske Sten, der bygger Istinderne. 



Ogsaa paa Kvænangstindernes Halvø ovenfor Gaarden 

 Valan er der en Bergindsænkning ganske ensarlet med den 

 nævnte paa Kaagen. Mægtige Ismasser skyde ned imod 

 Våndet, der fylder Indsænkningen. 



Paa begge disse Punkter har Elvedraget fra Indsænk- 

 ningen brudt sig Vej gjennem den foran liggende faste Vold. 



Der kan ve! ikke være Tvivl om, at det er Isen, der 

 har udhuletDalbunden indenfor Voldene og saaledes dannet 

 den egentlige Kum for de nævnte Fjeldvand, 



Vore Fjeldpartier ville ofte findes i høj Grad spaltede 

 af Fjeldskar og ellers ogsaa sønderrevne ved Snit i de for- 

 skjelligste Retninger. Dette gjælder navnlig de af Gabbro 

 og Hyperit hyggede Landstrøg. Men dette Forhold er ogsaa 

 paa sine Steder ret stærkt fremtrædende inden de af amfi- 

 bolitisk Skifer og selv Glimmerskifer hyggede Fjeldmasser. 

 Disse Hevner og Skar ligge imidlertid ofte over lange Strøg i 

 nogenlunde bestemte parallele Retninger, og for dette Tilfælde 

 maa de i sin første Oprindelse vel snarest være betingede af in- 

 denfra virkende Kræfter som Hævnings- eller Sænkningskræf- 

 ter. Paa den anden Side er der dog ogsaa vel al Rimelig- 

 hed for, at Glacialtidens Is ogsaa her kan have udrettet 

 store Ting til en videre Udvikling af disse Spalters mere op- 

 rindelige Former. 



Der, hvor derimod disse Indskjæringer optræde som 

 mere underordnede, som Kløfter, der skjær sig ind i Berg- 1 

 massen uden at gjennemsætte samme saaledes som de almin- 

 delige Fjeldskar, der er der oftest Rimelighed for, at de ere 

 af langt senere Oprindelse, Og i dette Tilfælde kunne de 

 vel nærmest være el Resullal af Istidens udgiavende Kræfleni 

 En lignende Opfaining er ovenfor gjort gjældende ligeoverfor 



i 



