195 



Den ældste Opfatning var som bekjendt den, at Halv- 

 øen var gjennemsat af bestemt udprægede Kjededrag. Kjø- 

 len sattes saaledes som et Grændsedrag mellem Norge og 

 Sverige, Dovre skilte mellem det Nordenfjeldske og Sønden- 

 fjeldske, Langfjeldeue endelig mellem det Vestenfjeldske og 

 Østenfjeldske. Eftersom maa nærmere lærte at kjende Halv- 

 øens Orografi fandtes imidlertid, at den ber nævnte Opfat- 

 ning, der nærmest var udledet fia den almindelig antagne 

 Forestilling om Fjeldbygningsforholdene inden Mellem- og 

 Syd-Europa med sine charakteristisk udprægede Kjededrag, 

 ingenlunde passede paa Forholdene, saaledes som de i Virke- 

 ligheden traadte frem over den skandinaviske Halvø. Det 

 var navnlig Keilhau og Munch, der med Styrke fremhævede 

 det uholdbare i denne Opfatning. Den skandinaviske Halvø 

 var — ifølge deres Betragtningsmaade — uærmest at opfatte 

 som ét Bjerglegeme, der med engang sleg op fra Vesterhavct 

 til sin største Højde, og fra denne sin Højkant langsomt 

 skraanede ned mod den bottuiske Bugt. Skjønt Opfatuingen 

 af Halvøeus Orografi igjennem denne Fremstilling uuegtelig 

 maa siges at have gjort et væsenlligt Skridt fremad til en kla- 

 rere Erkjendelse, var det dog ikke at vente, at den skulde 

 vise sig fuldt fyldestgjørende. Dertil manglede endnu i for 

 stor Maalestok de nødvendige Forud sætninger. Landets Op- 

 maaling var nemlig paa den Tid, da denne Theori blev frem- 

 sat, ikke naaet synderlig langt ud over sin første Begyndelse, 

 og det samme gjælder ogsaa Landets geologiske Undersøgel- 

 ser, trods det i saa mange Retninger rige og værdifulde Ma- 

 teriale, der i saa Henseende var samlet af Keilhau under 

 hans mangeaarige og rastløse Virken. 



Senere har ogsaa Professor Kjerulf — og det visselig 

 med fuld Føje — fremhævet, at det virkelige Forhold ikke 

 kommer til sin Ret hverken gjennem den ene eller den an- 

 den af disse Synsmaader, naar disse ensidig fremholdes. Sand- 

 heden ligger efter hans Opfatning i Midten mellem begge de 

 nævnte Betragtningsmaader. „Vi tør ingenlunde — siger 

 han — opfatte Norge kun som\en eneste Sten, et eneste kun 

 af Sprækker og Dale hist og her gjennemskaaret Fjeld. Hel- 

 ler ikke er Norge et fuldstændigt Skraaplan med Højkant 

 længst mod Vest".*) Han udhæver endvidere, at de virke- 



*) ..Stenriget og Fjeldlæren"'. 2åtn Udg. Pag. 234. 



