235 



Foiudsælning er Guoislagenes Fonykning fra sin oprindelige 

 horisontale Stilliug at tilskrive Iiiclvirkiiingeii af Hævuings- 

 elier Sænkningskræfter, — iiafhængige af EriiptionsmHsser. 



Hvorledes ogsaa nu Forholdet i saa Henseende maaite 

 ioriidsæites at være, saa er det dog i eihvert Tilfælde aaben- 

 bart, at mægtige Kræfter her have indvirket t^' Forrykning 

 af Gneislagenes oprindelige horisontale Lagsliiiing, og at disse 

 Kræfter tillige have virket efter en Længderetning. der sp"'- 

 ier nieKeni V— og VNV til OSO. 



Med Hensyn til en nærmere Bestemmelse af den 

 Tidsperiode, under hviiken disse" Hævnings- og Sænknings- 

 kræfter have virket, saa kunne følgende ^Forholde maaske 

 tjene t' Belysning heraf. Man vil nemlig iinde, ;"it de Lag- 

 afdelinger, der tilhøre GIimmersl"fe!gruppen , oftere ere 

 stærkt forrykkede der, hvor de træde frem i Nærheden af 

 disse Gneispartier, mens derimod de Lngpaider af Skifer- 

 gruppen Nr. 3, der overlejer dissa Gneis- og graniliske Par- 

 tier , i Regelen viser en svag Heldningsvinke!, der kuns 

 sjeldnere overstigei- 15*^. Disse i øst-vestligTietning virkende 

 Kræfter maa saaledes paa det nærmeste have afskiUet sin 

 Virksomhed i e! Tidsriim, der ligger før Afsætningen af de 

 Lag, der t^'høre Skifergruppen Nr. 3. Men da Strøgretnin- 

 gen inden Glimmerskifergruppen her i det Hele er bestemt 

 nord-sydlig saa vil det heraf i Forbindelse med de øvrige 

 før omhandlede LagsrMingsforholde inden Glimmerskifer- 

 gruppen paa det Bestemteste fremgaa, at de i øst-vestlig 

 Retning virkende Hævningskræftet- maa have afsluttet sin 

 Virksomhed allerede i Begyndelsen af Tiden for Glimmer- 

 skifergruppens Afsætning eiler hvad der er det samme i 

 Begyndelsen af den takoniske Tid. Den vertikale Lagstilling 

 inden den primitive Gneisgrujipe er t'']ige et betegnende 

 Maai for Intensiteten af disse i ø.st-vestiig Retning virkende 

 Kræfter. 



Disse saaledes æidste her paaviste Hævningskræfter 

 synes ikke at have strakt sine Virkninger saa langt mod 

 Øst, at de ere naaode frem til Kjøldraget. Der er i ethvert 

 Tilfælde intet paavist, di^v skulde synes at pege i den Ret- 

 ning. De transversale ludskjæringer i KjøMraget vise ogsaa 

 en for særk Atoøjning fra den øst-vestiige utrøgretning, til 

 at der skulde være nogen Rimelighed for, at de kuune være 

 at sætte som Resr Hatet af disse samme Kræfter. 



