58 Pattedyr. 



Tyskland lader det til, at Egernet jævnlig falder paa at skrælle^. 

 Fra Sverrig besidder Landbohojskolens Samling to Stammestykker 

 af Fyr, 4 — 5 Tommer i Diameter, der tre Aar for Fældningen var 

 skrællede; de bærer hvert et Saar, der nu er mellem 10 og 20 Kva- 

 drattommer stort (Overvoksning ved Randene), det ene desuden et 

 Par mindre. De stammer fra en 20 — 30-aarig Bevoksning, i hvilken 

 en stor Mængde Træer i Foraaret 1892 var bleven skrællede paa 

 deres øverste Halvdel; Gnavet i dette Aar havde gjort betydelig 

 Skade, medens det i tidligere Aar kun havde haft et ringe Om- 

 fang ^. 



Til det, der ovenfor er meddelt om Egernets Føde, kan endnu 

 fojes, at det ogsaa gerne fortærer Kærner af Æbler og Pærer, end- 

 videre æder det Svampe. Det er bekendt for at ødelægge Fugle- 

 unger i temmelig stort Omfang; lejlighedsvis skal det ogsaa tage 

 Oldenborrer^. — Om Efteraaret samler det sig Forraad, f. Ex. af 

 Hasselnødder, i hule Træer eller lignende Steder. 



Det eneste Middel, der kan anbefales imod Egernet, er at 

 beskyde det, hvad der her i Landet vistnok overalt uden Vanske- 

 lighed vil kunne gores i tilstrækkeligt Omfang. At arbejde paa 

 dets videre Udbredelse maa fra et forstligt Standpunkt bestemt fra- 

 raades. 



3. Syvsoverfamilien (Myoxidæ). 



Syvsoverne er en Gruppe af Gnavere, der i Levemaade og 

 Udseende minder om Egernet; Halen er lang, rigelig behaaret, 



Haarene staar ofte ud til Siderne. De har - Kindtænder med korte 



4 



Kroner, paa hvilke der findes ganske lave Tværkamme. I det syd- 

 ligere Europa, allerede i Tyskland, lever flere Arter af Syvsovere, 

 af hvilke den storste er noget mindre end Egernet. Hos os findes 

 kun én Art, 



Hasselmusen (Myoxus avellanarius), 



der mere ligner en Mus end et Egern. Den er af Storrelse som 

 en Husmus, er brungul eller okkergul af Farve, lysere paa Bugen 



^ Se Sammenstillingen i Altum, Forstzoologie 2. Aufl. i. Bd. S. 91 o. flg. 

 - Se A. Holten i Tidsskr. f. Skovsæsen 7. Bd. A S. 196 — 98. 

 ^ Altum, Forstzool. 2. Aufl. i. Bd. S. 104. 



