Pensylvanien, Philadelphia. 217 



D. 15 October. 



AI växte här i tämmelig myckenhet pä väta och 

 lägländta ställen, äfven ibland pä nog höglända; men den 

 hant dock aldrig til et sä stort trä, som hos oss i Europa; 

 utan stod merendels som en buske, säilän öfver en famns 

 högd, och nastan aldrig högre än 2. famnar. Herr Bartram, 

 och andre, som mycket rest omkring här i landet, visste 

 berätta, at ju längre en reser at Söder, ju kärtare och 

 mindre blifver hon; men tvärtom, är hon af mycket större 

 längd och tiocklek längre at Norr. Jag fann ock sedän, 

 at hon pä somhga ställen i Canada var mäst sä hög, som 

 vara Svenska. Med dess bark färgades här rödt eller 

 brunt. En af de Svenske förtälde mig, at da han en gäng 

 huggit sig uti benet ända in til benpipan, at sammanlupen 

 blod samlat sig derinnanföre, har han pä andras inrädan 

 tagit Al-bark, kokat, och med decocten tvättat | säret som p- 316 

 oftast, hvarigenom hans ben blifvit bättre, ehuru det i 

 början säg nog illa ut. 



Phytolacca Linn. hort. Ups. 117 kallades af Angelsmän- 

 nerne Poke. De Svenske hade intet särskilt namn derpä, 

 utan brukade samma namn, som de Ängelske, och nämde 

 henne Päk. När saften kramas utur bären pä papper 

 eller nägot annat, gifva de en hög skön röd eller purpur- 

 färg, at näppeligen täckare kan gifvas; men olyckan är, 

 at man ännu ej funnit pä nägot medel eller uptäckt nägot 

 sätt, at väl fästa färgen deraf pä ylle eller Linne; ty den 

 har ännu den egenskap, at den helt snart blekes ut. Herr 

 Bartram berättade, at han en gäng kömmit at stöta sit 

 ben mot en sten, hvaraf han fätt en olidelig värk. Han 

 hade dä bundit allenast et blad af denna ört derpä, hvari- 

 genom värken och svedan efter en liten stund försvunnit, 

 och hans ben blifvit bättre. Bären ätas denna tiden af 

 ätskillige foglar. Ängelsmännerne och äfven en stor del 

 af de Svenska taga bladen om Yären, dä de nyss uprunnit 

 och ännu äro mjuka eller späda, och bruka dem dels til 

 grönkäl, dels pä sätt, som vi Spinat. Ofta betjena de sig 

 ock deraf til grönkäl, fast stjälken blifvit litet längre; i 



