264 Pensylvanien. Philadelphia. 



hundar ihjälbiten. Sedän hade jag ock vidare en eller 

 annan gäng tilfälle under mit vistande här i landet, at se 

 samma djur, och at göra mig underrättad om dess egen- 

 skaper. Denna Fiskatt har sinä ungar antingen i iholiga 

 trän, eller ned uti jorden. Des tilhäld är ock ej allenast 

 ned pä marken, utan han kan ock behändigt klifva up i 

 trän. För Foglar är han en stor fiende, h vilkas digg lian 

 slär sönder, och äter up deras ungar. När han kommer 



p. 379 ihop med höns, | häller han med dem et grufveligt gästa- 

 bud. Men sä är han dock mäst bekant för en synnerlig 

 egenskap: da han blifver jagad af hundar eller folk, äro 

 väl hans fötter och klor gemenligen hans första tilflykt; 

 ty med dem springer han undan, eller kHfver up i träna; 

 men om de hinna nog närä pä honom, sä at han ser sig 

 ingen utväg at komma undan, har han ännu et hjelpe- 

 medel öfrigt, nämligen, han kastar sin urin emot den, 

 som förföljer honom, antingen han, som somlige säga, 

 väter sin svants dermed, och sä med den samma stänker 

 tilbaka, eller han eljest kan kasta det sä längt. Det förra 

 tyckes dock troligare; emedan trovärdige män berättat 

 mig, at de fätt synen full deraf dä de värit mot 3. famnar 

 ifrän honom. Denna hans urin har en sä vederstyggelig 

 lukt, at värre ej kan gifvas. Ungefärligen är den sadan, 

 som hos Geranium rohertianum primum C. B. (Linn. Flor. 

 Suec. 578.) men i tusendfalt högre och starkare grad. 

 När nägon är närä in til Fiskatt an, dä han gifver fr an 

 sig denna stank, kan den samma pä en stund svärligen 

 hämta andan, utan den vii lika som qväfjas bärt eller 

 storkna. Kommer nägot af dess vatten i synen pä nägon, 

 säges det vara fara vid at mistä den samma och om nägot 

 kommer pä kläderna, kan denna grufveliga stank nastan 

 aldrig sä tagas bärt, at den ju ändock nägot litet skal 

 kunna kannas. Hundarne löpa ofta tvärt af bärt frän 

 denna kätten, sä snart han fätt bestänkt dem i synen och 

 nosen; men de, som äro goda hundar, släppa honom ej 

 gerna, innan de fätt lifvet af honom; och at nägot för- 

 minska stanken de af dess urin fätt, gräfva och stryka 



p. 380 de med nosen nägra gängor i jorden under | jagandet. 



