290 Pensylvanien. 



räknas desse, enkannerligen da de tagas medan de ännu 

 äro helt smä. Jag har sett dem sä tama, at de fölgt med 

 gässar i skogen, hvart de gatt, samt sprungit ooh satt 

 sig pä gässarna, när de ej mera velat gä: ofta, sedän de 

 fölgt gässarna et godt stycke in i skogen, hafva de vändt 

 om ooh lupit tilbaka hem til gärden, der de lagt sig i det 

 bo, som blifvit gjordt för dem. När desse äto, suto de 

 mäst raka, höllo maten emellan sinä främre fötter, och 

 svantsen i krok up i vädret: fingo de tame mera, än de 

 orkade äta, buro de det uti sit hus, och gömde det der 

 under ull-tappar eller annat, som de hade at ligga pä; 

 och da de blefvo hungrige, sökte de det fram igen. De 

 syntes dä ejl vara rädda för nägon, och kunde en och 

 hvar, äfven främmande, handtera dem emellan händerna, 

 utan at de bödo til at bitas. Man säg dessa tama äfven 

 springa pä främmande, och krypa emellan kläderna, at 

 lägga sig och sofva. I gärden der de höllos, lekte de 

 bäde med kattor och hundar. Desse tama äta äfven bröd. 

 När de grä Ickornarne suto i skogen pä nägon stubbe, 

 höllo de svantsen up i vädret; och der de dä blefvo varse 

 p. 413 nägon Människa, var svantsen under den | tiden gemen- 

 ligen uti beständig rörelse. Sä snart de sägo nägon män- 

 niska i skogen, började de pä smattra och halla mycket 

 läte uti träden der de suto, sä at det var svärt, at fä 

 dem at tiga. De som gä ut at skjuta foglar eller andra 

 djur, äro för denna orsaken ofta rätt förtörnade pä dem; 

 emedan de härigenom blifva rögde, och andra djur var- 

 nade. Ehuru de tyckas ej vara särdeles skygge, sä är 

 det dock nog svärt, at kunna skjuta dem; ty sä snart de 

 blifva varse nägon människa, löpa de up uti nägot trä, 

 och utvälja dertil gemenligen det största, de finna i neg- 

 den. De laga dä straxt, at de komma bakom trädet, pä 

 det at den, som vii skjuta dem, icke skal fä ögnasigte pä 

 dem; och ehuru skytten dä gär omkring trädet, är Ickorn 

 lika snäll, om icke snällare, at ömsa sit ställe beständigt 

 til den sidan af trädet, som vetter ifrän honom, sä at han 

 har svärt, at en gäng fä ögnafäste pä honom. Om trädet 

 är grenigt, lägger han sig midt i grenen, och klämmer 



