292 Pensylvanien. 



1749. ty ehuru samma höst en myckenhet af Ickornar 

 kommo ned til de Angelska Colonier, var dock den näst 

 päföljande vintren nog lindrig, och ej mera kali, än är- 



p. 415 ligen här pä orten är van|ligt. Orsaken til Ickornanas 

 nedkomst i en sadan myckenhet den gängen, var (hvilket 

 äfven gamle män visste berätta, at ock ibland fordom 

 händt) at längre upp i landet var samma är stor missväxt 

 och brist pä allehanda slags Olion och Nötter, hvarigenom 

 hungern och nöden tvang dem, at söka hit ned. De 

 vandra gemenligen, til en stor del, följande äret, up til 

 landet igen, hvarifrän de först kömmit. Deras kött ätes 

 af somliga, hvilka halla det som en läcker mat; men de 

 mäste akta det icke mycket. Skinnet duger ej stort. 

 Somlige göra smä remmar deraf, emedan det är nägor- 

 lunda segt: andre bruka det i nödfall til foderverk: nägre 

 göra qvinfolks skors öfverläder til en del deraf. Ehuru 

 qvicke desse Ickornar äro, bhfva de dock ofta et rof för 

 Skallerormen, hvilken ibland upsluker dem nastan lef- 

 vande. Denne oviga ormens sätt at fänga dessa snabba 

 djur, säges ske genom förkjusning. Jag har väl aldrig 

 sjelf haft tilfälle, at med egna ögon se huru här med til- 

 gär; men jag har hört det af sä mänga trovärdiga per- 

 soner, hvilka sagt, at de sjelfve helt noga äskädat det 

 samma, at jag nastan nödgas sätta tro til deras enhälliga 

 berättelse, ehuru orimlig han eljest förefaller mig. För- 

 kjusningen säges altsä ske pä följande sätt: Ormen ligger 

 ned pä marken under nägot trä, deri Ickorn sitter. Sä 

 snart Ormen fäster sinä ögon pä honom, fast den ock 

 sitter högst upp i trädet, är han ej mera i ständ, at hoppa 

 bärt, utan börjar dä fä et särdeles ömkeligt läte, som gör, 

 at eho, som gär der förbi, kan af lätet märkä, at ormen 

 häller pä at förkjusa honom. Ickorn hoppar dä et stycke 

 up ät trädet, sä äter ned; äter up, derefter längre ned. 



p. 416 Hvar| vid märkes, at han hvar gäng kommer närmare och 

 närmare ned pä trädet, och den senare gängen han löper 

 upföre trädet, hinner han ej sä längt up, innan han vänder 

 tilbaka, som den förra. Ormen ligger under alt detta vid 

 trädets rot och häller ögonen orörligen f aste pä dj urat, 



