Pensylvanien. 295 



först släppa sig litet ned at, och inemot trädet de vela til, 

 äter litet upät. Det längsta de kunna pä en gäng flyga, 

 sades vara 4 ä 5 famnar. Bland alla Ickornar här i landet 

 äro desse de, som blifvit aldratamast. Gässarne pläga 

 bära dem med sig hela dagen, da de gä i Scholan, eller 

 hvar de vistas, utan at de skola bjuda til at löpa bärt; 

 men da gässen släpper honom frän | sig, Springer han 

 straxt up til honom, och kryper antingen i barmen, eller 

 ärmen, eller ock annorstäds, der han lägger sig at sofva. 

 Deras föda är den samma, som de grä Ickornars. 



Rösselvissla, som den här kallades af de Svenska, 

 var äter et annat slag af helt smä Ickornar, hvilket fans 

 här i landet i skogarna til stor myckenhet. Af de Än- 

 gelska hette han Ground Squirrel, det är Jord-Ickornar. 

 Denne är äfven beskrefven och med lifliga färgor aftagen 

 af Herr Catesby uti dess Natural History of Carolina Voi. 

 II. p. 75. tab. 75. der han kallas Sciurus striatus. Deras 

 förnämsta tilhäll är ej up i träden, som andra Ickornars, 

 utan de gräfva sig häl ned i jorden mäst pä samma sätt, 

 som Caniner, deri de vistas, och dit de taga sin undan- 

 flykt, da nägon fara är pä färde. Desse deras gängar gä 

 djupt och längt under jorden, och dela sig gemenligen, 

 längre in, uti ätskilliga grenar, hvarvid de värit sä sluge, 

 at laga, det ätskillige af dessa grenar sluta sig med et 

 häl up i dagen. Däraf tilflyter dem den förmon, at om 

 de äro uppe, at söka sig föda, och nägon tiltäpper det 

 häl de kommo igenom, blifva de deraf ej försagde, utan 

 hafva strax et annat i beredskap, dit de försvinna. Om 

 hösten vid löf-fallningen, eller ock strax derefter, är roligt 

 at se, hvad bryderi desse ibland hafva, dä man kasar 

 efter dem; ty som af löfvets starka fall, eller bläsväder, 

 som drifver löfven omkring, deras häl eller ingängar lätte- 

 ligen öfvertäckas; sä hafva de mycket at göra, innan de 

 i sadan hast kunna finna dem igen. De löpa dä, likasom 

 de hade förvillat sig, af och | til, och tyckas vela kanna 

 stället igen; men veta ej hvart deras ingäng tagit vägen. 

 Löper en dä starkt efter dem, och klappar händerna til- 

 hopa, är gemenligen för dem ingen annan undflykt, än 



