New Jersey. Racoon. 323 



sit tilhäld, ses ej allenast utlefvade gubbar och käringar 

 brytas och plägas deraf, utan ock helt smä barn, som 

 ännu ligga i vaggan, ja, som ej voro öfver 2 ä 3 veckor 

 gamle, mäste äfven nödgas sä bittida vanja sig dervid. 

 Det var ymka at se, huru desse smä stackarena pinades, 

 da frossan kom pä dem, och at höra huru de da stankade | 

 och vändades. SomHge af dessa späda hade honom, lika- p- 456 

 som de äldre, hvar dag: andre hvarannan, eller hvar tredje. 

 Denna höst grasserade ock frossan här mera, än eljest 

 sades vara vanligt. Han gör folket, som hafver honom, 

 ganska bleka, at de se ut som lik, samt utmattar dem 

 mycket. Hos de mästa var han dock ej svärare, än at 

 de nägorlunda kunde göra sit arbete emellan de tider, han 

 häftigt ansatte dem. Det var synnerHgt, at pä somliga 

 ställen hade de honom hvart är, annorstädes visste de ej 

 Exempel, at nägon haft honom. Synnerligt var ock det, 

 at pä somliga ställen, der de i manna-minne värit aldeles 

 frie derföre, började han smäningom infinna sig: man 

 tycktes dock ej kunna se nägon särdeles skillnad i den 

 ena orten frän den andra. Alla gamla, sä af Svenska, 

 Ängelska och Tyska, som andre, pästodo enhälhgt, at han 

 aldrig var sä svär och pinsam, och varade ej hälften sä 

 läng tid, i deras barndom, som nu. De mäste af gammalt 

 folk sade ock, at Frossan i deras barndom, eller vid är 

 1680. pä längt när icke var sä gängse och allmän som i 

 denna tiden; men andre lika gamla pästodo äter deremot, 

 at han väl den tiden var i Proportion sä allmän, som nu; 

 men det kunde dä ej märkas, at sä mänga lägo sjuka 

 deruti; emedan här var ganska litet inbyggare, och landet 

 dä var mycket glest bebodt. Tör hända det mäst värit 

 lika, men at det nu förekommer de gamla ali ting mycket 

 svärt, för deras kropps beskaffenhet, hvilket det ej gjorde, 

 när de voro unge, och kroppen i et annat tilständ. Eljest 

 är Frossan ännu ärligen hos den ena mycket skiljaktig 

 frän det han är hos en annan. Äfven sker, at en, som 

 haft honom | et är, och fär honom sedän et annat, finner p. 456 

 honom den ena gängen mycket skild frän det han var 

 den andra. 



