VI In led n in g. 



nämnda, obrukade jordstyckena för — en ko, en sugga 

 och hundra pumpor (s. 58). 



Ett ämne som särskildt intresserar Kalm — och 

 äfven hans läsare — är indianerna och deras förhällande 

 tili de europeiska kolonisterna, enkannerligen de svenska. 

 Kalm säg med samma känsiä af blygsel som vi tyvärr i 

 vara dagar ännu mäste erfara, huru den europeiska civilisa- 

 tionen fysiskt och moraliskt neddrager, ja, fördärfvar de 

 vilda folkslagen. Sjukdomar, som för indianerna tidigare 

 voro obekanta, t. ex. kopporna, jämte brännvinet, som de 

 icke heller kände före europeernas ankomst, dödade eller 

 förstörde dem — i synnerhet brännvinet, menar Kalm. 

 ,;Sedan de fätt smaken pä denna drycken eller liqueuren, 

 hafva de värit likasom förkjusade efter densamma. Näppe- 

 ligen lärer nägon människa hafva högre begärelse tili 

 nägot än den en indian har tili brännvin. ]ag har hört 

 dem själfva säga, att det är en efterlängtad och hederlig 

 död att supa sig ihjäl af brännvin" (s. 41). 



Nägon aktning för indianernas hedniska religion före- 

 fanns naturligtvis icke hos de kristna kolonisterna. I detta 

 afseende är upplysande hvad Kalm förtäljer om en svensk 

 och en indian, hvilka pä en vandring rakat en „rödspräklot" 

 orm, som indianen förklarat vara helig; svensken dödade 

 ormen »midt för villens ögon" med motivet: «efter du 

 tror pä honom, sä mäste jag nödvändigt siä ihjäl honom". 

 Ej under dä att indianerna saknade sinne för den kristna 

 religionen och gudstjänsten. Den anekdot Kalm berättar 

 om en indians besök i Racoons svenska kyrka är karak- 

 teristisk: indianen stod och säg och hörde pä en stund, 

 och sä sade han: „hä, mycket tai och prat, men intet 

 brännvin eller cider" (s. 54). Och än mer belysande är 



