Inledning. XI 



vända om och ro tillbaka längt in pä natten. „Vi trodde 

 ibland i vär fruktan", berättar Kalm, „att det var som 

 afgjordt, att de villar som gätt ut att siä ihjäl de engelska 

 nu skulle träffa oss. Med alit värt roende hunno vi dock 

 denna dagen ej halfvägs tillbaka tili det stället där vi 

 börjat ro vilse." De resande lägo öfver natten pä en 

 holme och lato hellre pläga sig af „den oändeliga mycken- 

 het af mygg, som här fanns", än de vägade göra upp 

 eld och sälunda leda indianerna pä spären. „Det som 

 ökade vär oro i denna ödemarken", tillägger Kalm, ,/var 

 att vi om natten hörde villarnas hundar skälla här och 

 där i skogen, fast längt ifrän oss". Följande dag var 

 stark motvind, och trots de största ansträngningar — „en 

 och hvar af oss rodde sä mycket han orkade" — kunde 

 de resande icke uppnä Fort S:t Frederic den dagen. Tili 

 krafternas stärkande bidrog icke att matförrädet tog slut 

 vid frukosten, tili stämningens höjande icke landskapets 

 utseende. „ Landet var det magraste och obehagligaste, 

 som nägon kan se; det ena faseligen höga berget efter 

 det andra, öfverväxte med skog, brante och ohyggelige 

 pä sidorna, ja sä, att vi hade mycken svärighet att fä 

 nägot sädant ställe där vi kunde komma tili lands med 

 bäten att koka vär mat." Nägra dagar senare fick Kalm 

 i Fort S:t Frederic se samma indianer i en bät „med en 

 läng stäng i framstammen, pä hvilkens ända hängde en 

 blodig hufvudskäl af en människa", och höra deras jubel- 

 skri öfver den lyckade hämnden (s. 188 ff.), njag kan aldrig 

 än tanka pä denna resa", skrifver Kalm, dä han i minnet 

 äterkallar den äfventyrliga färden, ,;att jag ej tillika med 

 största vördnad erkänner den nädiga Gudens synnerliga 

 omsorg och styrelse" (s. 185). 



