Nya Jersey. Pennsneck. 77 



Lupinus perennis växte i myckenhet uti skogarna, och 

 kallas af de Svenska clels Krusgräs dels | Ringgräs, dels p- 9 

 Villa Bönor. Hori fans bäde i f et och mager jordmon. 

 Jag säg lienne pä mänga ställen växa helt frodigt pä ut- 

 magra sandliedar och tallmoar, där ganska fä andra växter 

 kunde komma fort. Hennes blommor, som midt i Maji 

 mänad äro mäst framme, präla da ined sin vackra blä pä 

 purpur stötande färg. Boskapen sades begärigt äta hennes 

 blommor; men jag märkte sedän flera resor med harm, 

 at den ej var sä snäl pä henne som sades, dä den hade 

 nägot annat til bästa, ehuru grön, mjuk och vacker samma 

 Lupinus säg ut. De lämnade henne meren dels orörd. 

 Hästarne äto blomman, men lämnade de mjuka gröna 

 bladen och stjelkarna. Jag tilstar, at boskapen ibland om 

 vären äta henne; men det är ock ej at undra pa: nöden 

 har ingen lag: uti hungern smakar hvad som förekommer: 

 ingen vii svälta ihjäl. De hafva ej här i landet sädana 

 sköna gröna med gräs beväxta betesmarker, som vi i 

 Sverige: boskapen skal här taga sin mästa föda i skogen: 

 marken i skogarna är här merendels tämmelig jämn, sä 

 at den somiigstäds faller uti längsluttiga uphögningar: 

 träden i skogarna stä mjcket glest: jorden imellän dem 

 är ej bunden eller öfverdragen med en grästorf; ty här 

 finnes ganska f a gräsarter (Oramina) i skogarna: det ena 

 standet stär här, det andra där. Jorden är här helt lös, 

 hvilket kommer til en stor del däraf, at löfven öfvertäcka 

 marken en ansenlig tid af äret och sälunda halla jorden 

 lös därunder. Boskapen finner altsä ganska fä gräsarter 

 i skogarna, utan mäste i brist af bättre bete nöja sig med 

 allahanda andra örter, som i dem finnas, af hvilka dock 

 alla ej lära va|ra de bästa til deras föda. Jag säg ock 

 hela länga tiden i denna var, huru boskapen, som gick 

 i skogen, afbet qvist-ändar pä unga trän, samt unga tel- 

 ningar, och därmed närde sig; emedan inga örter ännu 

 där voro framme, och dessutom stä växterna, som sades, 

 om sommaren pä dessa ställen nog glest. Det är dä ej 

 at undra, at de i sin hunger halla de växter til goda, som 

 de annors ej gärna Iata behaga sig. Men sä tyckes dock 



98 



