Nya Jersey. Racoon. 1 1 1 



skulJe söka at komma frän ormen; men det är likasom 

 nägot droge dem tilbaka. De mäste strax ned igen, ocli 

 hvar gäng de vända tilbaka, nalkas de sin fiende närmare, 

 til dess de pä slutet under et ängsligt qvidande nödgas 

 lioppa in i hans mun, hvilken til den ändan stär vidöpen 

 och ganska stor, da lian smäningom svälger honom i sig. 

 Som bäde Ickornar och Foglar beständigt i myckenhet, 

 nastan utan ali räddhoga, springa i skogarna ned pä mar- 

 ken liit och. dit, där ormar ofta ligga i försät, och där de 

 hafva alt för lätt, at gifva dessa Djur och Foglar et 

 dödeligt hugg, sä tyckes, det denne sä kallade och trodde 

 förkjusning kunde uttydas pä det sätt, at Ickornen och 

 Foglen förut af ormen fätt sit bane-sär, och at ormen, 

 som pä sit hugg värit viss, därföre ligger qvar, efter han 

 nog vet, at det särade kreaturet dä är förgiftat eller hans 

 häftigt gjorda bett börjar värka, och skal omsider nöd- 

 sakas, at flytta sig ned til honom alt mer och mer, samt 

 at det ängsliga lätet förorsakas af | den sveda förgiftet p- 142 

 eller hugget gör; men sä kan däremot invändas, at denna 

 svarta-ormens bett är ej förgiftigt. Det t^^ckes ock, at 

 om han fätt komma en Fogel eller Ickorn sä när, at han 

 fätt gifva dem et sä djupt bett, at de innan kärt därefter 

 skulle däraf sätta lifvet til; sä hade han ock väl kunnat 

 halla honom fast, och ej släpt honom up i trädet, eller 

 har han pä sit vanliga sätt kunnat i hast linda sig om- 

 kring honom, och klämma eller qväfja honom ihjäl, som 

 han ibland gör med Höns; men det aldraförnämsta, som 

 gör, at ingen kan antaga ofvan anförda uttydning för 

 tilräckehg, är, at flera af de aldratrovärdigaste personer 

 hehgt bedyrat, at ibland, dä de sä stätt och sedt pä, huru 

 denne ormen hallit trägit pä, at förkjusa nägon Fogel 

 eller Ickorn, och det ändteligen kömmit därmed sä längt, 

 at detta arma kräket snart skulle löpa i dess fiendes gap, 

 hafva de ej altid haft hjärta, at läta det komma därtil, 

 utan dä omsider slagit ihjäl ormen. Näppehgen hafva de 

 hunnit gifva ormen et rätt dödeligt slag, förr än den til 

 sin undergäng redan stadde Fogeln eller Ickorn ätervändt 

 med sin jämmer, och likasom i hast sluppit löst ur det 



