Imellän Alhany och Saratoga. 163 



nen med ärorne. Karlarne fä altsä ej sitta, utan mäste 

 stä hela tiden, sä länge de fara fort med Canoen; emedan 

 mau uti dem ej kan pä vanligt sätt sitta och ro. 



Vi fölgde nu hela aftonen stranden at, som hade 

 mot Elfven höga backar, och var närmast stranden be- 

 växt alt med samma trän, som förut p. 177. aro omtalte, 

 och växa pä stränderna af den ön, som ligger nedan för 

 Albany. Pä Östra sidan om floden är landet oupbrukadt, 

 beväxt med skog, och litet sluttande; men pä W. sidan 

 är det jämt, upodladt, och mäst lagt til äkrar. JJesse 

 akrar hade inga diken, fast de här och där väl syntes be- 

 höfva dem. Här kunde nog tydeligen ses, at floden i 

 forna tider värit bredare; ty pä äkrarna var en afsättning 

 et stenkast frän där Elfven nu är, med en tvär backe, 

 mäst altid parallel, med stranden af nu varande Elf, hvilket 

 nogsamt utviste, at den samma fordom värit Elfs-backe, 

 och at det släta äkerfältet därunder i forna dagar värit 

 Elfs-botten : härtil kommer, at pä nyssnämde äkerfält fans 

 fullt af samma Mussel-skal, som här ligga i ymnoghet pä 

 Elfs-stränderna, och dem Invänarne hvarken föra pä äkrar, 

 eller bruka til nägon ting. Om förenämde förorsakats, 

 antingen at vatnet i floden förminskats, eller at jord af 

 vatnet blifvit nedförd och lagd pä sidorna af Elfven, eller 

 at Elfven skurit sig längre pä sidan, vet jag ej. 



Akrarne voro alle lagde här helt jämna, pä samma p. 197 

 sätt, som i Upland i Sverige. En del af dem var besädd, 

 somt med Agnhvete, somt äter med Kubbhvete. Somlig- 

 städs sägo vi stora fält besäddda med Lin, hvilket nu 

 började komma i blomma, och pä somhga ställen stod det 

 nog vackert; men annorstäds var det uselt. Den häftiga 

 och länga torrkan, som varat här pä orten hela denna 

 Vären, hade ock gjort, at pä alla backar och nägot up- 

 högda ställen var alt gräset och alla växter aldeles bärt- 

 brände, sä at ingen grön ört stod där mera qvar, utan 

 endast och allena Verhasciim Thapsus Linn. flor. Svec. 

 195, den jag säg pä flera ställen växa frodigt och ymnogt 

 pä de aldratorraste och höga backar, där den likasom 

 trotsade bäde en brännande Soi och en utmattande torrka; 



