170 Fort Anne. 



Puncbins kallades af Holländarne de smä Myggor 

 eller Knott {Culex pidicaris, Linn. Syst. 603.) som här 

 voro i ganska stor ymnoghet. De äro mycket smä, vin- 

 garne grä med s varta prickar. Desse voro 10 gängor 

 värre än den stora Myggen (Culex pipiens); ty de voro 

 sä smä, at en näppeligen kunde se til dem, höllo sig alle- 

 städs framme, voro ej rädde för lifvet, sugde sig fulla af 

 blod, ocli ästadkommo pä stället de beto et svidande, som 

 liade en brändt sig uti elden. 



Stora Trän hörde vi om natten f alla omkuU af sig 

 sjelfva, fast i luften var det största lugn, som kunde vara, 

 at ej en fjäder rördes. De gjorde om tysta natten et 

 faseligt brak i skogarna. 



Den 27 Junii. 



Resan fortsattes om morgonen, ocli var landet nu 

 likadant, som i gar, endast at vi ibland fingo se flere 

 sma baokar. Om morgonen bittida hörde vi et vattufall 

 eller vatten-brusande liel tydeligen i Hudsons flod. 

 P- '^1^ Kullfallna trän, dem stormen eller deras alder kuli- 



kastat, lago fullt och allestädes i skogen; men inga ned- 

 luiggne; ty liär bor intet Folk, och skogen, ehuru skön 

 (Ien är, kommer ingom til nytta. Det var r-ätt svärt för 

 oss at komma fram öfver dessa kullfallna trän; ty de 

 hade igentäpt mäst alla ställen, och vid dem i Öolbaddet 

 var ofta Skaller-ormens förnämsta tilhall. 



Kläckan 2 efter middagen kommo vi fram til Fort 

 Anne, som ligger vid floden Woodcreek, hvilken dock 

 här vid sin början är som en liten bäck. Här blefvo vi 

 stäende hela denna och följande dagen ända til Söndags 

 morgonen, at göra oss en ny bät af bark; emedan vi icke 

 pä annat sätt kunde komma utför än til Fort 8t. Frederick 

 Vi kommo ock fram i lagom tid; emedan den ena af 

 karlarna, som fölgde oss ocli var var vägvisare, blef om 

 morgonen sjuk, at han ej härdat ut at vandra längre och 

 bära sinä bördor. Hade han blifvit än mera sjuk, hade 

 vi mäst hgga stilla; men när maten blifvit ali, hade det 



