Imellän Fort Anne och Fort St. Fredric. 188 



floclen liggande trän, at intet folk nyligen gätt där f ram, 

 där dock vid stranden bordt synas f jät efter de Fransoser 

 vi mötte, som nödvändigt hade mäst där gä pä stranden, 

 at f a näfverbäten f ram. At förtiga, det vi pä slutet tyde- 

 ligen säge, at träbitar och annat, kom sakta flytande emot 

 oss, hvilket öfvertygade oss, at strömmen bar emot och 

 ej med oss. Vi funno omsider helt klart, at vi rodt galit, 

 och det väl ända til 12 Ängelska mii, om ej mera; hvar- 

 före vi med harm nödgades vända om, och ro längt in 

 pä natten. Vi trodde ibland i vär fruktan, at det var 

 som afgjordt, at de Villar, som gätt ut, at siä ihjäl de 

 Ängelska, nu sknlle träffa oss. Med alt värt roende hunno 

 vi dock denna dagen ej halfvägs tilbaka til det stället, 

 där vi börjat ro vilse. 



En ganska angenäm lukt kom ibland nu mot aftonen 

 trän stranden; men vi kunde ej märkä, af hvad blommor, 

 ej eller hade vi tid, at ransaka därefter; dock som Aschpias 

 syriaca och A\pocynuyn f oi. androscem. växte där i myc- p 230 

 kenhet, och nu stod som bäst i blomma, lärer det för- 

 modeligen värit nägon af dem. 



Dessmans-Rättorne gofvo ock om aftonen ifrän sig 

 en stark lukt. De hade sinä hai pä mänga ställen i elfs- 

 brädden vid vattubrynet. 



Vi lägo om natten pä en holma, där vi fmgo ingen 

 ro för den oändeliga myckenhet af Mygg, som här fants. 

 V^i tordes ej göra up nägon eld, at fördrifva dem; emedan 

 vi voro nog rädde, at Indianerne skulle därigenom fa 

 veta, hvar vi vore, och dä stjäla sig pa oss, och siä oss 

 ihjäl. Det som ökade vär oro i denna ödemarken, var. 

 at vi om natten hörde Villarnas hundar skälla här och 

 där i skogen, fast längt ifrän oss. 



Den 1 Julii. 



Om morgonen i dagningen voro vi uppe, och fingo 

 ro en god stund, innan vi hunno til det stället, där vi 1 

 gär togo af frän rätta leden. Landet, där vi i dag foro 

 fram, var det magraste och obehagligaste, som nagon kan 



