106 Jordbunden 



den faar Lov at være i Fred og Ro saalænge. Ovenpaa Dyndet ser man 

 en Del Corophium kravle om; hvert Øjeblik borer en saadan husvild 

 Corophium sine lange Følehorn ned i Dyndet for at undersøge, om der 

 ikke skulde være et Hul, den kunde komme ned i — det vilde jo være 

 nemmere end selv at grave et nyt. Der behøves heller ikke lang Søgen, 

 før den finder et Hul, og øjeblikkelig kryber den ned i det. Er den nu 

 saa uheldig at komme ned i den Ende af Røret, hvor Ejermanden sid- 

 der, bliver der naturligvis en hæftig Kamp mellem dem inde i Røret, og 

 kort efter ser man Røveren komme i en Fart baglænds op. Ufortrødent 

 søger den videre, og er vel tilsidst saa heldig at komme ned i den 

 tomme Ende af et Rør, saa den kan anfalde Ejermanden i Ryggen — 

 saa maa denne fortrække, overlade Røveren sit Hus, og selv gaa paa 

 Rov efter et nyt. Saaledes gaar det i en fortsat „Bytten Gaarde". De, 

 der maa kravle om paa Overfladen, er naturligvis mest udsatte for at 

 blive spist af Fuglene, saa det er ikke til at undres over, at de gerne 

 hurtigst muligt vil have sig et Rør at skjule sig i. 



Hvor Vandet nylig er sunket, saa Dyndet endnu er vaadt og blødt, 

 ser man en Mængde uregelmæssige Spor; det er Corophium, der frem- 

 bringer dem, naar den kravler afsted, idet den lige som hager sig frem 

 med sine Antenner. Dermed skal det ikke være sagt, at den ikke ogsaa 

 benytter Benene. 



Man gør sig vanskelig noget Begreb om, i hvilke Masser dette lille 

 Krebsdyr lever her. De afkastede Hude af den ligger i hele Bunker, 

 skyllede sammen i smaa lune Kroge. Hele Bunden er som gennem- 

 vævet med Corophium-Rør. Det er indlysende, at dette Dyr maa spille 

 en stor Rolle i Stedets Økonomi". 



Ved at fastbinde Slikpartiklerne, ved de døde Rester af Dyrene og 

 ved den uhyre Masse Ekskrementer, Dyrene efterlader i inderlig Blan- 

 ding med Jordbundens uorganiske Dele, udretter Slikkrebsene et over- 

 ordentlig stort frugtbargørende Arbejde paa Corophium-Vaderne. der 

 derved forhøjes og forberedes til at modtage en Vegetation, der fuldfører 

 det næste Trin i Marskdannelsen. Dette Udviklingstrin findes i et Bælte 

 indenfor Vaderne og er, som E. Warming har vist, karakteriseret ved 

 den massevise Forekomst af Sandalger. Strækningerne, som huser 

 denne Flora, kan derfor benævnes: Sandalgernes Bælte. Ved Beskri- 

 velsen heraf kan vi atter henholde os til E. Warming's Undersøgelser. I 

 „Dansk Plantevækst" (I, Strandvegetationen, 1906, S. 134) skrives herom: 



„Fra Havbunden og Vaderne med deres Sandorme og Slikkrebs 

 stiger vi umærkeligt til et lidt høje re Niveau, til det Bælte af Stranden, 

 der i længere Tid ligger over Vandet, men meget ofte, i alt Fald ved 

 Springfloder eller andet Højvande, overskylles af dette, og paa hvilket 



