Ældre Undersøgelser 1 l 7 



mængde i Jordbunden var nødvendig, for at Sæden kunde spire, og 

 Planterne kunde trives. Rent erfaringsmæssigt uddannedes derfor meget 

 langt tilbage i Tiden i de gamle agerdyrkende Lande som Kina og 

 Ægypten visse „af Guderne fastsatte" praktiske Regler for Tiden og 

 Maaden, hvorpaa Sæden skulde lægges, for Planternes Pasning og for 

 Høsttidens Indtræden, uden at man dog derfor tør paastaa, at disse 

 Regler netop behøver at bunde i en dybere indgaaende Forstaaelse af 

 Planternes Virksomhed. I Østen lærte man saaledes tidlig Brugen af 

 Gødning og i Ægypten den rette Anvendelse af „den frugtbargørende 

 Nil". Inkaerne i Peru kendte og benyttede i udstrakt Maalestok Guano 

 til Frugtbargøreise af deres sandede Marker ''•'') og Puebloindianerne i 

 Mexiko og tilgrænsende Egne havde indrettet et saa fuldkomment Van- 

 dingssystem af deres Marker, at de ødelagte Rester endnu aftvinger 

 Nutidens Ingeniørkunst Beundring. 



Klarlæggelsen af, at Planterne ogsaa henter meget væsentlige Be- 

 standdele fra Atmosfæren, kom derimod sent frem, men dette er ogsaa 

 et Forhold, som ikke kræver Menneskets Indgriben under Plantedyrk- 

 ningen, og som derfor maatte unddrage sig Opmærksomheden, indtil det 

 blev gjort til Genstand for videnskabelige direkte Efterforskninger. Disse 

 skyldes væsentlig Kemikerne i Slutningen af det 18de og den første Del 

 af forrige Aarhundrede. Først da man havde lært at omgaas Luftarter 

 og havde udfundet Sammensætningen af den atmosfæriske Luft, var Be- 

 tingelserne skabt for, at en saadan Opdagelse kunde gøres. Samtidig 

 dermed blev den analytisk-kemiske Teknik saaledes uddannet, at man 

 blev i Stand til at foretage ordentlige kvalitative og kvantitative kemi- 

 Il ske Analyser. Omtrent samtidig lærte man at foretage nøjagtigere plante- 

 ' fysiologiske Forsøg, end man i tidligere Tider havde udført, selv om 

 saadanne dog ikke helt havde manglet endog betydelig forud for det 

 nævnte Tidsrum. 



Det vil føre os for vidt — hvor tiltrækkende Behandlingen af et 

 saadant Emne end kunde være — her i Jordbundslæren i det enkelte 

 at udvikle den historiske Gang, som den videnskabelige Kendskab 

 til Planternes Forhold til Omgivelserne — Jord, Vand og Luft -- - har 

 gennemgaaet i Tidernes lange Følge, men vi kan dog ikke undlade at 

 fremdrage nogle enkelte af de vigtigste Træk i saa Henseende, da de 

 er meget lærerige og oplysende om Naturvidenskabens gradvise Udvik- 

 ling. De giver en Anelse om, hvor uendelig meget mere Fremtidens 

 Undersøgelser sikkert vil lære de kommende Slægter. 



Den klassiske Oldtids mest berømte Lærer paa Naturvidenskabens 

 Omraade Aristoteles (384—322 f. Chr.) beskæftigede sig blandt mange 

 andre Spørgsmaal i den levende og døde Natur ogsaa med Planternes 



