1 18 Planterne og Jordbunden 



Liv og deres Forhold til Omgivelserne. Han fremhævede Røddernes 

 Betydning for Planterne som de egentlige Redskaber, hvormed Plan- 

 terne af Jorden uddrog de i Forvejen ved Vandets og Varmens Hjælp 

 helt færdig tilberedte Næringsstoffer. „Planterne tager Næringen i til- 

 beredt Form ud af Jordbunden og bliver derved i Stand til at afsætte 

 Frø og Frugter." Næringen maatte øjensynlig være helt fordøjelig, da 

 Planterne ikke efter Aristoteles' Mening afsondrede Ekskrementer eller 

 havde nogen Gataabning til denne Brug saaledes som Dyrene. Derimod 

 er der stor Lighed mellem Fosterets Liv og Ernæring i Livmoderen og 

 Planternes Liv. „Fostrene betjene sig af Livmoderen ligesom 

 Planterne af Jorden." Denne sidste Læresætning, som altsaa for over 

 2200 Aar siden blev fremsat af Aristoteles, kan paa en Maade siges at 

 være i god Overensstemmelse med den af de fleste Naturvidenskabs- 

 mænd i vore Dage hævdede „biogenetiske Grundlov" (I Bd. S. 240) 

 dog med det Forbehold, at Planterne ikke — som Aristoteles antog — 

 faar al deres Føde fra Jordbunden, men væsentlige Bestanddele gennem 

 Bladene fra Luften. Teorien om, at Rødderne uddrager de ved Varmens 

 Hjælp i den fugtige Jordbund udviklede Plantenæringsstoffer, stemmer 

 jo ogsaa ret beset overens med, hvad vi nu ved om, at Rødderne fra 

 Jorden opsuger de ved Forvitringen af Mineralbrudstykkerne opløselig- 

 gjorte Forbindelser af Kali, Kalk, Fosforsyre osv. Aristoteles' Anskuel- 

 ser om Planternes Ernæring, ramte, som vi nu ved, kun den ene Side 

 af Spørgsmaalet nemlig Planternes Forhold over for Jordbunden, men 

 tog ikke særligt Hensyn til Planternes Krav til Vand og kendte slet 

 ikke noget til Planternes Forhold overfor den atmosfæriske Luft, hvad 

 der heller ikke kunde ventes efter Datidens ringe Kendskab til Luften. 

 Disse Teorier var de ledende for Videnskaben gennem Oldtiden, blev 

 i hele Middelalderen betragtet som fastslaaede Dogmer og stod ved 

 Magt i Videnskabsmændenes Bevidsthed langt ned i den nyere Tid. 

 Endog den nyere botaniske Videnskabs Grundlægger C. Linné ( 1 707 — 

 1778) hævdede i det væsentlige de samme Anskuelser om Planternes 

 Ernæring, saa at han i sin 1751 udgivne Philosophia botanica kal- 

 der Jorden for „Planternes Mave" og Rødderne for Transportvejene 

 for Planternes Næringsstoffer (Lymfekar). Der var dog i Begyndel- 

 sen af det 17de Aarhundrede noget før Linnés Optræden gjort et 

 væsentlig Skridt fremad fra Aristoteles' ensidige Anskuelser om Plan- 

 ternes Ernæring af den mærkelige Forsker ./. B. v. Hclmont ( 1 577 — 

 1664). Han var en rig adelig Godsejer født i Belgien, men opgav en 

 Tid lang paa Grund af religiøse Anfægtelser sine Godser og sine medi- 

 cinske Studier og levede i en Aarrække i Forsagelse under filosofiske 

 Grublerier, men tog saa atter med Kraft fat paa Studiet af Naturviden- 



